Andrea Vernerová

Po absolvování FF UK Praha pracovala v ČTK – v časopise 100+1 ZZ a v redakci pro zahraničí (oblast kultury), později v Literárním měsíčníku, publikovala rozhovory s umělci v denících i časopisech.

Od roku 1992 vlastní P.R. agentura – pořádání tiskových konferencí, společenských a kulturních akcí. Spolupracovala s ČRo – Radio Regina (pořad o vzdělávání dospělých) a ČT (seriál Evropské rodinné ságy). Členka Akademie literatury české (www.akademielc.cz) a AIEP (www.detektivka.com). Podílela se na Festivalu spisovatelů Praha, na Nonstop čtení organizovaném Jazzovou sekcí a dalších aktivitách.

Autorka detektivních příběhů z námořního prostředí a pod pseudonymem Anna Farianová knih o minulých životech.

Manžel je námořní důstojník – kapitán dálné plavby. Má dceru a dva vnuky.

KYTKY, STROMY A MŮJ MUŽ

Kolik strastí a radostí přináší budování vlastní zahrady? Pokud to nevíte, tato kniha Vám poskytne radost, humor i zamyšlení nejen nad přírodou, ale i nad lidskými osudy.

Andrea Vernerová

KYTKY, STROMY
A
MŮJ MUŽ

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

©Andrea Vernerová, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-054-3

Obsah

KYTKY, STROMY A MŮJ MUŽ

ČÁST I.

ROK PRVNÍ

ROK DRUHÝ

ROK TŘETÍ

ČÁST II.

VŠECHNY DALŠÍ ROKY

Co lze říci květinou?

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Věnováno

Mileně a Zahrádkám u České Lípy

Osoby a jejich příběhy v této knize jsou vesměs vymyšlené, ale zahrada nacházející se v obci Zahrádky u České Lípy, její příslušenství a okolí jsou skutečné.

ČÁST I.

Květiny provázejí lidskou kulturu odnepaměti. Živé i uměle aranžované inspirovaly antické autory, středověkou symboliku i mistry barokních zátiší. Květomluva coby dokonalý a rafinovaný systém znamení, komunikačních her i milostného rozhovoru se stala výrazem galantních kratochvílí rokoka. Původ květomluvy je třeba hledat na Blízkém východě, odkud se rozšířila do evropského prostředí a přizpůsobila zdejšímu vkusu.

Z výstavy v Uměleckoprůmyslovém muzeu v Praze

ROK PRVNÍ

Mám zahradu! Po dlouhých desetiletích, kdy jsem tiše toužila po kousku vlastní půdy, mi teď patří úžasný pozemek. Znám ho ze svého dětství, kdy jsem s rodiči občas navštívila své příbuzné, kteří tu žili. A teď je můj!

Jak k tomu došlo? Zavolala mi sestřenice.

„Nechám ti tu spoušť za půl melounu. Tak to přece říkáte, ne?“

Sestřenice už desítky let žije v USA, kam utekla hned po maturitě. Velice rychle se aklimatizovala, vhodně se provdala a na svůj původní domov téměř zapomněla. Rodičům se ozvala zhruba dvakrát za rok – pravidelně jim posílala fotky z oslavy svých narozenin a kýčovitá vánoční přání. Fotky obsahovaly jeden dům – průběhem let vyměňovaný za větší a lepší, odpovídající zvyšující se společenské a finanční úrovni rodiny, dva psy – samozřejmě stále dražší a žádanější rasy, tři auta – časem se jejich počet s přibývajícím věkem a počtem členů rodiny zvyšoval, čtyři děti – víc jich nechtěla, není prý stroj na rození, ostatně manžel musí být spokojen, má dva syny a dvě dcery, pět – pět peněz, pět peněz, jak volá česká křepelka. A samozřejmě na obrázcích všude figurovala ona v drahém značkovém oblečení, zavěšená do typického amerického selfmademana, na prvních snímcích v kostkovaném saku, štráfovaných kalhotách, fialové vestě a růžové kravatě (opravdu, na vlastní oči jsem to viděla!), později stále lépe oblečeného, dnes v kvalitním ohozu, barevně vhodné košili a kravatě, štíhlého, leč s malým, my bychom řekli pivním bříškem, ovšem dovedně skrytým díky mistrovství krejčího. A ještě jedna věc mě na těch fotografiích překvapila: před těmi více než třiceti lety tehdy začínající byznysmen téměř neměl vlasy, zato dnes mu hlavu zdobí účes á la Bill Clinton. Tak nevím, je to paruka, nebo mu narostly nové vlasy... Všechno je možné. Sestřenice vždycky tvrdila, že Amerika je země neomezených možností. Zajímavé. Svého času se u nás totéž říkalo o Sovětském svazu...

Teta se dlouhá léta chystala svou dceru navštívit. Nakonec to nějak nestihla a zemřela v dvoulůžkovém pokoji domu s pečovatelskou službou. Ráda bych napsala – zemřela v tichosti, ale nějak to nejde. Když jsem ji byla naposled navštívit, její společnice v pokoji vyzpěvovala, přesněji vyřvávala jediné dvě lidové písně, které jí zřejmě v obluzené hlavě zůstaly, a tetička se jen smutně usmívala.

„Tak co, chceš to?“ houkla do telefonu.

Přerušila jsem vzpomínky a vydechla:

„Jasně. Ale půl miliónu nemám. Tedy – zatím nemám.“

„No, tak to je tvoje smůla. Mohla bych dostat víc, ale matka mi psala, že by ráda, aby barák se zahradou zůstal v rodině. Tak jsem si říkala, že bys třeba...“

„Beru!“ přerušila jsem ji výkřikem. Kde se ve mně vzala ta odvaha? Nikdy jsem jí příliš netrpěla. Ale ten dům a ta zahrada... Copak to můžu nechat někomu cizímu? Vždycky jsem to tam měla ráda. Moc ráda. Vlastně – strašně moc ráda, došlo mi.

„Nooo... dobře. Tak jo. Ale kde vezmeš peníze, když je nemáš?“

„Půjčím si!“

„V bance? Nezbláznila ses? Tam ti nepučí ani floka, když nemáš majetek.“

Samozřejmě měla pravdu.

„Neboj, nějak si poradím.“

„Ale já to chci do týdne, jinak – je mi líto.“

To je šibeniční termín! Něco mám, tak polovic, ale kde tak rychle seženu zbytek?

„Dobře. Připrav smlouvu, do týdne ti zaplatím.“

Na druhém konci telefonu bylo chvíli ticho. Buď přemýšlela, jak je možné, že do týdne budu mít potřebnou sumu, nebo – a to spíš – zalitovala, že nechtěla víc.

„Za týden, Marie, budu tam, kde určíš. Tedy v Česku, abys nemyslela, že za tebou poletím do Států.“

„Jasně,“ prohlásila a hlas měla kyselý jak šťovík. „Ozvu se.“

Peníze jsem sehnala. Karel, jeden z mých dávných přátel, mi tu čtvrtku melounu půjčil. Nevěřila jsem svým očím, když souhlasil, že mu dluh budu splácet po deseti tisícovkách měsíčně. Jen mi sdělil, že tím, že mi půjčí takovou sumu, přijde o procenta v bance, což musím chápat, a že tedy čeká, že se shodneme na vrácení částky o padesát tisíc vyšší. Zalapala jsem po dechu, ale nakonec jsem souhlasila. Tolik jsem si přála mít ten dům a zahradu. Ostatně jsem sama, nemám ani muže, ani děti, peníze jsem zatím utrácela jen pro sebe, mám slušné místo za solidní peníze, tak co bych to neušetřila. Když mi nepůjčí, sestřenice prodá zděděný majetek bůh ví komu a já ty peníze stejně utratím – bůh ví za co. Rozhodně za věci mnohem méně hodnotné a vytrvalé. A připravím se o radost tvořit a pěstovat.

Smlouvu jsme podepsaly v únoru, začátkem dubna mi přišel výpis z katastru. Je moje!

Mám zahradu! Velikou, krásnou, rozloženou na pískovcových terasách, svažující se hluboko pod dům, který sám stojí na pískovcovém suku, ve kterém je zespoda vytesaná jeskyně a z domu sklep. Nádhera! Úžas!

Vstoupila jsem vrátky, která už dávno nemají zámek a drží pohromadě jen díky kousku provazu, a rozhlédla se kolem sebe. Konce zahrady nedohlédnu – tedy ne, že by byla tak obrovská, ale je tak zarostlá, že nemám šanci přes náletové křoviny zahlédnout sousedovic plot.

Tady kdysi rostly růže. Terasa nad svahem jimi byla lemovaná. Dnes tu po nich není ani stopa, zato plevelu se tu daří skvěle.

A tady vzadu – pamatuješ, Mileno? - oslovuji v duchu svou kamarádku z dětství – tady na hradbách jsme hrávaly divadlo. Tenkrát s námi ještě dováděla sestřenka Marie, ještě se na nás nedívala z výše svého společenského postavení a finančního zajištění. Ty hradby, to je vlastně ohrada na okraji skály, složená v pískovcových kvádrů. Ach, ta romantika dětství! Tehdy pro nás dům byl zámkem, obklopeným nevelkým parčíkem s růžemi, a když jsme seběhly dolů, pod hradby, měnily jsme se v bojovníky obléhající hrad. A kdesi na kraji zahrady, kam se teď nedostanu, je skála, na kterou jsme stoupaly po schodech vytesaných v kameni. Leda že bych se změnila v prince, který se prosekával šípkovým křovím ke spící Růžence. Jenže já bych Růženku nenašla – a ani nehledala, já bych se snažila najít tu skálu, znovu vystoupat po schodech a rozhlédnout se po svém dětství. Snad se mi to za čas podaří.

Mé nové království se nachází v obci Lipová. Nejspíš se tak jmenuje podle lipové aleje, která vede od Nového zámku k oboře s daňky, muflony a kozami bezoárovými. Nový zámek není nový, postavili ho prý na místě gotické tvrze kdysi v době renesance, pak ho přestavěli barokně a tak dále, jak se dělo s mnoha našimi hrady a zámky, a nakonec mu dali název Nový. O starém zámku ovšem nic nevím, ale patrně tu někde také kdysi býval. Lipová alej pamatuje Valdštejna – vzpomínáš, Mileno, to byl náš, tedy hlavně tvůj oblíbený feudál. Stromy jsou mohutné, rozložité a krásné. Dřív mi to připadalo normální, ale teď, co mi přibyla léta a vlastní zahrada, se dívám na stromy s velkým potěšením. Třeba ten mohutný bílý topol v parčíku před zámkem. Má dva obří kmeny srostlé u země, pokryté velmi tlustou a silně rozpraskanou kůrou – připomíná mi už nemladého, ale stále ještě zdatného chlapa, kterému životní zážitky zanechaly ve tvářích a na rukou své stopy. Říká se, že do třiceti člověk za svůj obličej nemůže, po třicítce ano, to už ho tvoří sám svým jednáním, city a prožitky. V tom případě byl tento strom po celý svůj staletý život užitečný, krmil včelky, nabízel stín, pod ním se odehrával život místních chudých, a možná někdy i těch, kteří obývali zámecké komnaty... Kdo ví. Ostatně v zámeckém parku roste víc takových stromů, jejichž statné kmeny, mohutné větve a šumící listoví mě stále více okouzlují.

Chodím se do parku dívat vždy, když přijedu do Lipové. Jdu kolem zahrad, zahrádek kouzelných, nakukuju přes ploty, jak se k nim lidé chovají, a žasnu. S rozvojem dostupné techniky a vzrůstající nabídkou rostlinstva se mění zahrádky v něco úžasného. Mám je ráda, těší mě, raduji se z nich. Zahrádky, zahrádky moje... Vidím petrklíče, růže více barev, rododendrony a azalky – těm se tu speciálně daří, je to jejich kraj. A další a další květiny, keře a stromy, ještě před několika desetiletími téměř neznámé, rostoucí jen v několika vybraných parcích a arboretech, a teď náhle i v těch zdánlivě nejprostších vesnických zahradách... Že se sem nehodí? Proč ne? Když jsem se začetla do literatury, zjistila jsem, že mnohé dnes znovu objevované květiny pěstovali naši předkové na svých zahrádkách zcela běžně. Ach zahrady, zahrádky...

Jen ta má zatím ani trochu neodpovídá mým představám. Ovšem co není, může být. Vlastně – musí být. A bude!

Nejdřív ze všeho jsem si koupila knihu o zahradních rostlinách. Otáčím stránky, prohlížím obrázky, čtu názvy. Některé znám – pivoňky se mi vždycky líbily, ale znám jen ty, které na podzim usychají, jakže se jim říká? Bylinné, protože jejich stonky jsou křehké a na podzim odumírají. Zjara pak znovu raší – u země se objevují červené výhonky, každým rokem četnější. Kromě nich jsou ještě pivoňky dřevité – tak ty jsem nikdy neviděla. Aspoň si nevzpomínám, že by je kdokoli z mých známých měl na zahrádce. Vyrostou do poměrně mohutného keře, mají veliké krásné květy... Už vím! Jak se tak dívám na obrázky, uvědomuji si, že rostou v pražské Stromovce. Ale mě nikdy nenapadlo, že nesou stejný název, který mám spojený s květinou pěstovanou kdysi v maličké zahrádce jedné mé babičky. Bylo mi asi pět let, když jsme k ní přijeli. Byl zrovna svátek Božího těla – páni, já dnes už vůbec nevím, kdy to vlastně je. Prostě kvetly pivoňky. Takže začátek června. Babička rozvité květy otrhala, voňavé růžové lístky dala do košíčku, a já v bledě modrých taftových šatečkách, které mi ušila babiččina kamarádka, a ve společnosti děvčat o něco starších stála u kostela a pak ty květinové lístečky házela na zem. Tenkrát se mi to líbilo, aspoň ve mně dodnes zůstal ten pocit. Možná i proto, že stejně jednaly i ostatní dívky. Člověk je tvor stádní, i když se tváří, že je originál, jedinečný a od ostatních se odlišující.

Tak tedy pivoňky. Ty musím mít. Listuji dál. Rododendrony, no samozřejmě. Když se jim v tomto kraji daří, nemohu si je nepořídit. Jenže je jich nějak moc. Asi by to chtělo specializovanou knihu. Budu ji muset zakoupit. Jaké další květiny? No jistě, tulipány, ty znám a mám ráda. To je zase barev a tvarů. Hm, chtělo by to tedy i narcisy a nějaké další cibuloviny. Třeba hyacinty. Koupila jsem si je několikrát už nakvetené, a pak jsem je dala kamarádce, která má zahradu. Prý jí kvetly i v dalších letech. A ještě - cože, česneky? Česnek je dobrý do polévky nebo pod maso, ale jako kytka? Kroutím nad tím hlavou, ale já toho o květinách vlastně vím velmi málo. Třeba tady: řebčík kostkovaný. V životě jsem o takové kytce neslyšela, a přitom je tak krásná. No ovšem, Andulo, říkám si jménem, které nemám ráda, jak bys mohla, když ses o zahradničení až dosud nezajímala. A nezajímala by ses dál, kdybys neměla zahradu. Teď ji máš, a to je závazek. Nemůžeš přece dopustit, aby dál vypadala tak smutně, plná kopřiv, bodláků, pýru a dalších druhů plevele, které ani neumíš pojmenovat. Kdysi to byla – alespoň v okolí domu – milá a příjemná zahrádka, udržovaná tak, jak to zvládli dva stárnoucí lidé, ale teď je tvoje, slyšíš? Tvoje! Tak se snaž.

Když jsem si tak pěkně domluvila, odložila jsem knihu a vyšla před dům. Natáhla jsem si látkové, speciálně za tím účelem zakoupené rukavice, označené jako zahradnické, a zkusila vytáhnout kopřivy, rašící ze země a nahuštěné blízko vchodu do domu. Opatrně jsem uchopila kopřivu kousek nad zemí a zatáhla. Šlo to! Půda je tu lehká, hodně písku, kopřiva docela dobře povolila. Táhnu, táhnu – auuu, ta pálí! Šlehla svými žahavými listy těsně nad kraj rukavice. Proč jen si při práci vykasávám rukávy? Honem jsem je stáhla. A co si myslí ten plevel? To máš za to, že mě tu nechceš nechat růst! Pustila jsem kopřivu, odskočila – a spadla do celé houštiny těch odporných žahavek. Teď jsem ovšem vylítla hbitě jak pták z hnízda a vrhla se na pískovec před vchodem. Tady kopřivy nejsou. Pálila mě ruka i část zad – jak je to možné, že mě neuchrání ani oblečení? Poskakovala jsem a doufala, že pálení brzy přejde. Maminka vždycky říkala, že to nic neznamená, že se tím uchráním před nemocí zvanou regma. Tak se tím utěšuji, když znovu opatrně uchopím nevysoký stonek a zatáhnu. Konečně, kopřiva s kořeny se zvedá ze země – ale co to? Kořen je silný, dřevitý, a já vytahuji ještě další, a ještě, ještě – pět kopřiv na jednom kořeni! Tak tomu říkám úspěch. Jestli to takhle půjde dál, bude zahrada za chvíli čistá. Sklonila jsem se k další kopřivě, popadla ji nad zemí a – ouha, jen jsem sykla, jak mě spálila. Jenže ne svými listy, ale lodyhou – tak i ta má žahavé chloupky! A kam asi? No do ruky, na které jsem měla zahradnickou rukavici. Když jsem ji stáhla, zjistila jsem, že mám na hřbetě řádku rudých pupínků, které pálily a pálily a nechtěly přestat. Takže jsem já přestala likvidovat kopřivy a radši si uvařila kafe. Musím popřemýšlet, co dál.

Když jsem svůj zážitek s pletím kopřiv líčila své spolupracovnici Zdence, rozesmála se. Zamračila jsem se, ale koneckonců, ona má už léta chalupu, zdědili ji s manželem po jeho rodičích, jejich děti tam tráví prázdniny a všechny svátky. Na jaře nám vozí kytky, v létě jablka a na podzim víno. Tedy hroznové. Ta by měla moc dobře vědět, o čem mluvím.

„No jistě, kopřivy pálí přes látku. Já to zjistila taky, člověk si svou zkušenost musí udělat sám. Asi bys mi nevěřila, kdybych ti řekla, aby sis koupila ty nejlevnější gumové rukavice na mytí nádobí a pustila se v nich do práce na zahradě. Mám za léta osvědčené, že to v nich jde nejlépe, tedy pokud nebereš do ruky trnité větve. Na ty potřebuješ silné kožené rukavice. Ale to ti myslím zatím nehrozí a na kopřivy jsou ty gumové naprosto ideální.“

„Ty ale moc dlouho nevydrží, ne?“

„No, natrvalo je nemáš, ale to ty látkové už vůbec ne. V těch gumových tě nic nepálí, neprosákne jimi hlína, a pokud jsi jen trochu opatrná, stačí ti jeden pár na řadu dní. Dokud neprasknou. Mně se to většinou stává, když už je mám delší dobu, jsou nejspíš trochu zpuchřelé a tak si při natahování kus utrhnu, anebo když se hrabu v zemi tak vehementně, až si je nehtem propíchnu. Zkus to a uvidíš.“

Zkusila jsem a viděla. Šlo to. Dokonce jsem Zdenčin vynález zdokonalila – když jsem se vypravila na kopřivy, navlékla jsem si na sebe starou pláštěnku a natáhla nové holiny. Já vám dám, vy potvory, už mě pálit nebudete! Celkem se mi to dařilo. Vesele jsem tahala kopřivy, házela je na hromadu a těšila se, jak je pak spálím. Nic jiného si nezaslouží.

Po hodině úmorné dřiny jsem narovnala rozbolavělá záda a rozhlédla se. Radost z práce mě poněkud přešla – kolik pozemku jsem zbavila té nechutně žahavé byliny? Tři metry čtvereční? Čtyři? Jestli budu pokračovat tímto tempem, potrvá mi vypletí celého pozemku tisíc hodin. Cože? Kolik?! Znamená to, že kdybych každý den strávila čtyři hodiny likvidací tohoto úmorného plevele – za léčivku kopřivu v této chvíli v žádném případě nepokládám – měla bych co dělat dvě stě padesát dní. To znamená víc než tři čtvrtiny roku. Mezitím by se pozemek zanesl jiným plevelem...

Padla na mě beznaděj. Záda mě bolela, ruce také a všude kolem spousta kopřiv. A těch náletových keřů – s těmi si neporadím. Ty nevytahám.

Šla jsem do domu a uvařila si kafe. Co já si nebohá počnu... Mám zahradu, chci sázet kytičky, toužím mít upravený pozemek, jako většina lidí tady v Lipové, a zatím... S kafem jsem si sedla na práh domu. Je to marné. Takový pocit beznaděje jsem už dlouho nezažila.

„Copak, Aničko, cože jste taková smutná?“

Lekla jsem se. Starší žena – tedy proti mně, na místní poměry stařena nad hrobem – se zastavila u vrátek.

„Vy mě znáte?“

„No jistě. Pamatuju tě jako holčičku, když jsi sem občas přijela k tetě. I z pozdějších dob. Já vím, že jsi na tetu nezapomněla. Vždycky mi každou tvou návštěvu líčila, co jsi jí přivezla, co jsi povídala, co děláš.“

No těbůh, to jsem se ocitla v pěkné drbárně. Že mě to nenapadlo, co taky chudák stará teta mohla dělat jiného než se o své zážitky podělit se sousedkami. Jen by mě zajímalo, co jim vykládala o své dceři. Jestlipak věděli, jak na maminku kašle...

„Já bydlím tady o dva domy dál. Prý jsi ten domek koupila. Já myslela, že ti ho teta odkázala, vždycky o tom mluvila.“

Babka měla oči jak trnky, zvědavá na mou odpověď. Rukama se přidržovala branky.

„Marie mi to prodala, že prý její máma povídala, že k tomu tady mám vztah,“ vyhrkla jsem. Někdy rychleji mluvím, než myslím. Marie... Co když mi to měla dát a využila toho, že neznám závěť... Ne, to by nešlo, kdyby existovala závěť, řešilo by se to u soudu. Leda, že má drahá sestřenka závěť ztopila, aby se o ní nevědělo. Teta určitě nešla k právníkovi, a jestli něco sepsala, tak jen rukou, a to by stejně neplatilo. Nebo – nejspíš neplatilo. Moje sestřenka Marie vždycky nejvíc ze všeho milovala peníze.

Oči sousedky zasvítily.

„Já jsem si to myslela. Ona mi tvoje teta ten svůj odkaz ukázala, napsala to a dala do obálky, aby to našli, až umře. Takže Mařenka... hm, ani mě to nepřekvapuje.“

Mě taky ne. Jen je mi z toho smutno, moc smutno. Pak jsem se rozhlédla po zahradě. Je moje. Koupila jsem si ji za své vydělané – a cizí půjčené – peníze, nemusím mít výčitky, že sestřenka přišla zkrátka. Je moje! Dobře, jsou tu kopřivy a nálety, ale já se nevzdám.

„Vidím, že sis dala kafíčko. Mám doma buchty, ráno jsem pekla, pojď ochutnat,“ pozvala mě stará paní. Vlastně je docela milá. V první chvíli mě zarazilo, že mi tyká, ale vlastně, jestli si na mě vzpomíná jako na malou holku, je to asi samozřejmé. Zvlášť tady na vsi.

„Jo, já jsem Najmanová, jestli si přece jen vzpomeneš.“

Paní Najmanová – no jasně. Teta o ní často mluvila. Vlastně vždycky, když jsem ji – v posledních letech sporadicky – navštívila. Paní Najmanová byla její spolužačka ze základní školy a po celá ta léta nejlepší kamarádka. Bylo by nezdvořilé odmítnout pozvání na buchty. Kromě toho teta vždycky tvrdila, že paní Najmanová výborně vaří. Tak jsem se zvedla, sundala pláštěnku, zavřela dveře, kabelku s doklady a mobilem hodila přes rameno a vyrazila k sousedce. Dům jsem nechala odemčený – není tam co vzít, kdyby to snad někdo chtěl zkusit.

Paní Najmanová bydlí ve starém domku z kamene v přízemí a roubeného v patře. Má takovou tu pravou starosvětskou sednici s původní velkou pecí, v oknech květináče s pelargoniemi – obyčejnými červenými, žádné převislé zázraky, záclonky z kretonu a stejné potahy na židlích. Na stěně visí krucifix, za ním zastrkané svaté obrázky a pod ním růženec. Všimla si, kam se dívám.

„To je po mojí mamince, já na kostel nikdy nebyla, vyrostla jsem v jiné době, i když v mládí pro moji generaci ještě bylo normální chodit na mši. Tohle mám jako památku,“ usmála se. „Dáš si kafe, Aničko? Já vím, že jsi měla,“ odmítla moje námitky, „ale ty jsi mladá a zdravá, další sneseš, k buchtám je nejlepší.“

Mladá a zdravá... Jak krásně to ta stará paní řekla. Já už bohužel věkově patřím ke starší střední generaci – pracovně spíš přímo starší generaci, tak jaképak mládí. A zdraví? To mi zatím celkem slouží, i když bolest v kříži po tom hodinovém pletí nesvědčí o dobrém stavu mé páteře.

Buchty byly výborné. Babka vykládala o tetě, o strýčkovi, který zemřel už před třiceti lety, o slepicích, které chovala, ale pak jí je liška zadávila.

„Tady je liška?“ podivila jsem se.

„Jistě, vždyť jsou kolem lesy,“ přikývla. „V zimě sem chodí srnky.“

„To je nádhera, srnky,“ vzdychla jsem.

„Moc nejásej, chutnají jim kytičky. Může se stát, že je sežerou dřív, než rozkvetou. I když to spíš plži, těch je tu víc než dost.“

„Copak srnky jedí kytky?“

„Zelené čerstvé konečky stromů a poupata kytek, ty jim chutnají náramně.“

„Kopřivy ne?“

Paní Najmanová se rozesmála.

„Ne, kopřivy nežerou. Máš s nimi problémy, viď?“

„Mám. Nevím, co s tím. Sama to asi nezvládnu.“

Babička se usmála.

„Řeknu mladému Maňákovi, aby ti to posek. To je takový místní všeuměl, už před léty si vyrobil traktůrek a na něj různé nástavce, může posekat trávu i keře, zorá pozemek, v zimě s tím odhrnuje sníh – taky mi pomáhá.“

„Jé, to by bylo fajn. Ale zadarmo bych to nechtěla.“

„To víš, že ne. Zadarmo ani kuře nehrabe, natož Maňák. Ale není drahý a dělá dobře. Jen se nedej napálit. Bral padesát korun na hodinu, teď zdražil na osmdesát, všechno zdražuje, že jo, tak i on, a zaplatíš benzín, ale on tu hodinu opravdu dělá. Našla bys tu ve vesnici různé experty, řekli by, že přijdou, vzali by peníze a skončili v hospodě. Neboj, já mu vysvětlím, jak se má chovat,“ řekla ta milá stará paní.

Domů jsem se vrátila téměř šťastná, v žaludku mě hřálo dobré kafe a vynikající buchty – dvě jsem ostatně dostala s sebou zabalené v ubrousku, prý na zítřek k snídani.

Paní Najmanová nezahálela. Jen jsem se druhý den ráno rozkoukala, dřív, než jsem si nazula holiny a natáhla rukavice, zahalekal na mě od vrátek chlap. Lekla jsem se, nebyl to žádný mladík, spíš dědek, abych tak řekla, neoholený dědek s mocným pivním mozolem, v umolousané košili a špinavých montérkách.

„Mlapni, vy prej potřebujete posekat zahradu. Já sem Maňák, povídala babka Najmanová, že se mám stavit.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si přeložila oslovení – mlapni v plném znění bylo mladá paní. Pán polykal části slov. Kromě toho se asi přehlédl – ale spíš chtěl být zdvořilý.

„To bych potřebovala. Koukněte, jak to tu vypadá.“

„Jo, to vidim,“ řekl s citem. Rozvázal provázek na vrátkách a vešel dovnitř.

„Co je tohle?“ zeptal se a mávl rukou k nevelké hromadě kopřiv, mé včerejší práce.

„No, plela jsem.“

„S tím byste nebyla nikdy hotová. To chce posekat.“

„Ale kopřivy pak zase vyrostou, ne?“

„Ále né, dyž se to poseká za rok dvakrát třikrát, máte po kopřivách. Vono tady bude dost jinýho plevele,“ rozhlédl se po pozemku. „Jak tak vidim, tak se stejně s traktorem všude nedostanu. Jen tady nahoře na těch terasách, a pak támle dóle, jesli se mi tam podaří sjet. Takže toho k pletí budete mít víc než dost.“ A přezíravě po mně hodil okem. Jen jedním. To druhé stále hledělo do dáli.

„A to křoví taky musí pryč, to byste s tím měla jen potíže. Mám na to takovej nástroj, napojím to na traktor a pořežu to. A pak zvorám, aby šly vytahat ty kořeny. Práce je tu dost.“

„Jak to vidíte finančně?“

„Có? Jo, na kolik to příde? Řek bych, že na pár tisícovek. Takle vod voka vám to neřeknu, ale nebojte, bába Najmanová mi dala instrukce. Prej mě bude hlídat, abych vás nenatáh. To nemám ve zvyku, tak jen abyste věděla. Tak co, plácneme si?“

Plácli jsme si. Ulevilo se mi. Pan Maňák prohlásil, že než příště přijedu, bude část zahrady vyčištěná. Záleží to na počasí a na tom, jak bude mít čas, ale kolem domu to prý prokoukne a tak si mám připravit ruce, protože je budu hodně potřebovat. Vděčně jsem přikývla, že jo, ano, budu pracovat na svém - na mém pozemku, na mé zahradě, aby co nejdříve byla aspoň trochu taková, jakou bych ji chtěla mít. Jednou – snad. Zálohu nechtěl, že mi to všechno vyčíslí, až něco udělá. To jsem ocenila. Běžně se totiž setkávám nejdřív se žádostí o peníze – já vím, doba je nevlídná k těm, kteří dělají poctivě, je mnohem víc nakloněna podvodníkům a zlodějům, ale s tím já nic nenadělám. Vlastně jsem moc ráda, že se ke mně paní Najmanová přihlásila a že mi sehnala schopného člověka. Navíc ochotného pracovat, a to za nevelké peníze. Osmdesát korun na hodinu není dnes žádná velká suma. Panu Maňákovi jsem moc poděkovala, sdělila mu, že přijedu až za dva týdny, protože příští víkend mám pracovní povinnosti, a vyrazila na autobus do Prahy, neboť auto nevlastním a autobus jezdí často, občas staví i v Lipové, jinak v blízkém okresním městě a tudíž spojení je mi příznivě nakloněno.

Mám zahradu a teď i člověka, který mi s těmi nejtěžšími pracemi pomůže. Sláva!

První půlka května propršela. Nevadilo mi to. Jen jsem si vzpomněla na své dětství. Na oficiální oslavy prvního máje. Jak jsem se vždycky těšila, že tento den půjdu do průvodu nalehko. Že zima definitivně skončila a je tu jaro. Ten den byl jakýmsi symbolem období, kdy už se nemusíme navlékat do teplých svetrů a bund a místo punčocháčů konečně natáhneme podkolenky. Obvykle jsem si je srolovala až ke kotníkům a maminka se pak zlobila, že nastydnu. Také ovšem byly první máje, kdy pršelo a bylo chladno a já se smutná krčila v pláštěnce a punčocháčích pod skládanou sukýnkou. Mávátka, která jsme dostali, zplihla a celá ta asi dvoukilometrová cesta od školy v naší vsi ke škole v sousední vsi nestála za nic, i když muzika hrála a všichni jsme měli radost, že už brzy přijde léto. Pak byl ještě lampionový průvod, to bývalo v předvečer května, kdy jsme šli od školy k pomníčku padlých ve druhé světové válce. Držela jsem tyčku, na ní zavěšený barevný papírový lampionek, ve kterém hořela svíčka, šli jsme po kraji silnice a kolem nás sporadicky projížděla auta. Bylo jich tehdy nesrovnatelně míň než dnes. Ale květiny kvetly a voněly stejně jako teď, kdy je mi o desítky let víc, pole a louky si navlékly stejný zářivě zelený kabát a také stromy vypadaly jako znovuzrozené. Je zajímavé, že jsem si první máj nikdy nespojovala s láskou. Asi proto, že se mi v tomto krásném měsíci vyhýbala.

„Kdy jedeš do Lipové? Tenhle víkend?“ zeptala se mě Zdena, má kolegyně v práci a jedna z mála přítelkyň, které mám.

„Ano. Hned v pátek z práce.“

„Fajn. Tomáš musí zítra na chalupu, máme tam řemeslníky, tak mě napadlo, že by ti mohl přivézt nějaké kytky.“

„Jak – kytky?“

„No na zasazení. Myslela jsem na zlatobýl a astry. Znáš astry, ne?“

Jistě, teta je kdysi také měla. Rostly u domu a měly krásné těžké bílé a červené hlavičky. Na každém stonku jedna. Jenže kvetly až na podzim. Kdysi jich mámě natrhala kytici a my jsme pak cestou v narvaném autobusu chránily jejich květy před lokty a taškami spolucestujících.

„Ale to nebyly ty astry, co myslím. Já mluvím o těch, kterým se odborně říká hvězdnice!“ zasmála se Zdena.

„Hvězdnice? To jsem nikdy neslyšela. Astry znám. Teta je každý rok vysazovala.“

„Jistě, ale tyhle astry, o kterých mluvíš, jsou letničky, to nejsou trvalky. Kup si pořádnou knihu a přečti si o nich. Ty jsi ten studijní typ, tak ať víš, o čem mluvím. Těm trsovitým, na podzim kvetoucím trvalkám se říká hvězdnice. Ony se tedy teď už přesazovat nemají, to jsme měli začátkem dubna nebo pak na podzim, ale to je plevel, to se chytne všude.“

„Plevel? Jak to myslíš? Já nechci žádný plevel!“

„Neboj, to já jen tak říkám. Když se hvězdnice chytnou, tak se začnou rozrůstat, tvoří stále větší trsy. Já říkám plevelné všem kytkám, které se rozrůstají, takže je můžeš dělit. Nemají nic společného s kopřivami nebo pýrem, to vůbec ne. Jsou krásné.“

„Myslíš, že se ujmou, když je hned v pátek zasadím?“

„Určitě. I proto o nich říkám, že jsou plevelné. Hodně vydrží.“

„Tak jo, to budu ráda. A co ten zlato-,“ nemohla jsem si hned vzpomenout na název.

„Zlatobýl. To je kytka z mého pohledu také plevelná, má ráda sluníčko, kvete od srpna velkými zlatými květenstvími, proto se tak jmenuje. Jo, a je vysoká, tak ji dej za ty hvězdnice, ne před ně. Myslím, že to vytvoří pěkný barevný celek.“

V pátek ráno Zdena přinesla dvě plastové tašky plné zeminy a asi deseticentimetrových rostlinek.

„No, trochu se proneseš. Mě sem dovezl Tomáš autem, tramvají bych se ti s tím nedřela.“

Tašky vážily dost. Tolik, že jsem odvrhla myšlenku vzít s sebou na chalupu nějaké nádobí. Nechám ho v práci a odvezu příště. Ještěže jsem si koupila místenku na autobus, nedovedu si představit, že bych s takovou zátěží mohla stát. Vezu s sebou totiž také nějaké oblečení a jídlo. Než se v tom svém domečku zcela zabydlím, musím to nezbytné dopravovat v ruce. To jsem si alespoň zpočátku myslela. Teprve později jsem pochopila, že cestování na chalupu obnáší stálé stěhování.

Vlekla jsem tašky s květinami a radovala se, že mám konečně základ pro svou zahradu. V té době jsem ještě nevěděla, že zahrádkáři s radostí darují vše, čeho mají nadměrné množství. Takže když vám někdo nabídne květiny zdarma, není to jen proto, že vám chce udělat radost, ale hlavně proto, že potřebuje pročistit svou vlastní zahradu. Vlastně je to i tak pěkné, vždyť ty kytky mohl také hodit do popelnice. Takhle mají aspoň šanci na život.

U vrátek jsem vyvalila oči. Kolem domu posekáno, čisto, žádné kopřivy. Dokonce i kus zahrady směrem k plotu prokoukl. Pěkně s tím ten pan Maňák pohnul. Musím poděkovat paní Najmanové, že mi ho poslala.

Ježíšmarjá, vždyť já mám na zahradě bez! Tedy šeřík, keř osypaný hrozny temně fialových květů. A vedle něj vykukuje další, tentokrát bílý.

Odhodila jsem tašky a batoh a rozběhla se vysekanou plochou k těm dvěma keřům. Bohatá květenství plná vůně, kterou cítím zdaleka. Přivřela jsem oči a znovu nasála. Ano, to je jedna z vůní mého dětství. Babička na své malé zahrádce také měla bez. Ale jen jeden, bílý, zato plnokvětý. Mám takovou radost! Utrhla jsem pár větviček – dám je doma do vázičky, aby svou vůní přemohly jemný pach zatuchliny, které se dům po zimě stále ještě nezbavil. Jen škoda, že jsou ta květenství tak vysoko.

Teď ale musím zasadit kytky. Honem, dřív než bude tma. Už se stmívá – vždyť je večer. V práci jsem byla do čtyř, pak na autobus, cesta – no jasně, je skoro půl sedmé. Anebo bych měla počkat? Zdenka říkala, že to nespěchá. Mám jen ty kytky v igelitkách zalít, než je zasadím. Pečlivě jsem oba pytle opřela o bok domu a nalila do nich vodu. Asi moc, protože to najednou vypadalo, že kytky nerostou, ale plavou. Takže dole v pytlích vystřihnout dírku, aby voda mohla odtékat.

A teď k paní Najmanové. Přivezla jsem jí kafe – jednak za to minulé pohoštění, také za ochotu mi pomoci a taky tak trochu proto, že je mi jí líto. Žije v té své chaloupce docela sama a věk už má taky pěkný. Skoro osmdesát.

„Holčičko, ty jsi mi udělala radost,“ vykřikla babička Najmanová, když jsem jí dala tu čtvrtkilovku kávy. „Ale to jsi nemusela. Příště nic nevoz, budu ráda, když se za mnou starou bábou přijdeš podívat. Na, vem si, upekla jsem buchty s domácími povidly, loni se urodily švestky, mám dva stromy na zahradě, tak jsem dělala povidla. Takové si v Praze nekoupíš.“

Vděčně jsem si přijala. Byly opravdu výborné.

„Tak povídej, co je nového.“

„Kde?“ zarazila jsem se při pohledu na její dychtivou tvář.

„No v Praze, kde by. Já tam nebyla snad dvacet let. Občas jsme tam jezdili s mým nebožtíkem, když jsme ještě měli auto, starého spartaka. Co umřel, tak jsem tam byla snad třikrát se zahrádkáři v divadle, ale to nás vyklopili u vchodu do karlínské operety, pak jsme tam nasedli, takže jsem z Prahy viděla spíš ty dělnické čtvrtě.“

„Jo, tak to byste Prahu nepoznala. Většina fabrik zmizela, místo nich rostou nové domy, ulice jsou čisté, lešení u domů taky už není, vypadá to prostě docela jinak. Pěkně, moc pěkně.“

Paní Najmanová poněkud nedůvěřivě pokývala hlavou.

„Dobře, dobře. Ale aut je tam strašně, ne? A vzduch je taky hrozný.“

„Aut přibylo, to ano. Divím se lidem, kteří jezdí do práce autem, trvá jim to často mnohem déle než městskou dopravou, ta je opravdu dobrá. Vzduch taky nic moc, ale to bohužel nese velké město.“

Paní Najmanová se zadumala.

„Bydlet bych tam nechtěla, ani v žádném jiném velkém městě,“ vzdychla pak. „Děti mi nabízely, ať se k nim přestěhuju, ale kdepak. Tady je krásně, čistý vzduch, pole, louky, kdepak velké město. Vyrostla jsem tady, jsem tu doma. Já mám syna a dceru,“ pohlédla na mě, pak vstala a z kredence vytáhla fotografie. „Podívej se na ně. Syn žije v Ostravě, dělal v dolech, teď je to horší, nemá práci, nevěsta naštěstí ano, ona je zdravotní sestra a o ty je nouze. Mají dvě děcka, tady ty kluky. Toulají se po světě. Já to nepochopím,“ zavrtěla hlavou, „co je na tom tak láká? I když je to krásné, když si takhle můžou vyrazit. Jeden žije v Austrálii, je tam už několik let, druhý procestoval celou Ameriku. Posílají mi pohledy, nezapomněli na svou starou babičku,“ setřela slzu z oka.

„To je skvělé, když mají dneska mladí takové možnosti,“ souhlasila jsem.

„No jo, ale děti, děti nemají, kdepak se ženit, babi, ty si se zbláznila. A já bych tak ráda viděla pravnoučata... No, snad se dočkám od dcery. Žije v jižních Čechách, až skoro u německých hranic. Tomu jejímu v restituci vrátili pozemky a statek – měli tam velký, krásný, jenže po těch letech byl zdevastovaný. Už to dali do pořádku. Práce tam pořád je hrozně. Mají krávy a ovce, tam jsou hlavně pastviny, prodávají mléko, sýry a maso. Jejich starší kluk žije s nimi, pomáhá jim, časem ten statek převezme. Vzal si ženskou s dítětem, a pak se zjistilo, že ona už další mít nemůže. Tak se rozvedli. Teda ne kvůli tomu, to si nemyslím, to by náš Pavlíček neudělal, ale ona holt nebyla do hospodářství. Tam se dělá od rozednění do tmy. Teď prý nějakou má, tak snad, snad se konečně dočkám. Statek potřebuje dědice! No, druhý vnuk vystudoval jazyky a dělá překladatele, žije s nějakou, ale děti prý nechtějí, aspoň zatím – nevím, na co čekají, až jí bude čtyřicet?“ babička Najmanová rozzlobeně potřásla hlavou.

Přišlo mi to k smíchu a zároveň smutné. Život, zvlášť pro starší lidi, je najednou úplně jiný.

„Takže jedině Zuzanka. Měli ji pozdě, teď jí bude dvacet, vloni odmaturovala a má prý chlapce, chtějí se brát. Doufám, že se dočkám, já už toho moc před sebou nemám.“

„No no, paní Najmanová, vy vypadáte moc dobře.“

„Jo, děvče, už to není ono. Už mi není padesát, to jsem byla ještě plná energie.“

Tiše ji obdivuji. Já nemám do padesátky daleko, ale energie mi ubývá nějak kvapem. Rychleji, než bych si přála.

„Jak jsi spokojená s Maňákem?“ vrátila se babička do mé současnosti.

„Nadšená. Udělal spoustu práce.“

„No, moc ne. Dneska jsem na to koukala, moh se snažit víc.“

„Kdepak. Posekal to k bezům – ani jsem nevěděla, že tu jsou.“

„Jo, staré, potřebujou prořezat. Až odkvetou, uřízni ty staré kmeny kousek nad zemí. Nebo ne, řeknu Maňákovi, aby to udělal.“

„Ale proč?“ vyhrkla jsem zoufale. „Já jsem tak ráda, že kvetou.“

„Pokvetou mnohem líp. Neboj se, nezajdou. Vyrazí nové větve, zhoustnou, pokvetou bohatěji. Bezy a zlatý déšť musíš ořezat po tom, co opadají květy. Kdybys čekala do podzimka, na jaře by kvetly málo. Na poupata zakládají přes léto,“ poučila mě.

„Zlatý déšť? Co to je? Není to zlatobýl?“

Paní Najmanová na mě vyvalila oči.

„Zlatý déšť, zlatice správně, pokud vím, to je keř, který kvete dřív než bezy. Určitě tam někde bude, u plotu, pamatuju, jak ho tvoje teta před lety stříhala, aby nepřerůstal. Co je to ten zlatobýl?“

Pokusila jsem se vysvětlit, jak ta rostlina podle popisu vypadá.

„Kolegyně mi ho přinesla. Mám ho plnou tašku.“

„Jo tohle - celík, no to sis dala. To je pěkný plevel. Ostatně myslím, že ho tvá teta na zahradě měla. Tak zlatobýl. Zlaté býlí. No jo, kdysi se říkalo, že je to léčivka. Kdo ví, jestli to byla pravda.“

Zrozpačitěla jsem.

„Taky jsem přivezla hvězdnice.“

„Cože?“

„Hvězdnicím se prý taky říká astry. Mají spoustu malých kvítků na jednom stonku.“

„Jo tyhle,“ přerušila mě paní Najmanová. „To jsi nemusela vozit, těch mám spoustu na zahradě, jestli chceš, tak ti dám. Netahej sem zbytečně tyhle kytky, děvenko, dám ti ze své zahrádky nebo řeknu sousedům.“

Hrozná babka, všechno ví a zná...

Do svého domečku jsem se vrátila až za tmy nakrmená výbornými buchtami, poučená a – vyčerpaná. Ono to s tou paní Najmanovou asi nebude tak jednoduché. Zato obloha nad mou hlavou byla krásná, plná hvězd – tak jsem ji už dlouho neviděla. Tolik zářivých puntíků, a některé velmi jasné – copak je můžu v Praze plné světel zahlédnout?

První rok na chalupě byl pěkně náročný. Nebudu líčit den po dni ani měsíc po měsíci, bylo by to poněkud jednotvárné. Pan Maňák postupně posekal celou zahradu. Přivezl si na to svůj speciálně doma vyrobený traktor s motorem z trabanta, který pufal, chrochtal a vydával příšerný smrad, ale Maňák na něj nedal dopustit. Ta domovina vypadala příšerně, snůška různě barevných, místy rezavých plechů, viklavá chrastící kolečka, ale fungovalo to. Kromě sekačky měl traktůrek ještě další nástavce – pořezal keře, zryl půdu, odvezl to všechno roští na jednu hromadu a spálil je – ne, to přeháním. Spálila jsem je já. Těch táboráků bylo víc a vuřtů nepočítaně. Užívala jsem si jako tramp, který se dočkal splnění svých snů, když jsem tak večer seděla pod hvězdnatým nebem, opékala vuřtíky a kolem voněla zahrada, tráva, květiny, stromy... Ptáci zpívali, tu a tam kolem mě proletěl netopýr – nikdy jsem netušila, jak jsou rychlí, pak zablikala světýlka – to jsou přece světlušky! Ano a ne. Co když to byly bludičky, ztracené dušičky, které zavádějí lidi do bažin? Bažinu mám dole pod zahradou, co když mě tam chtějí nalákat? Už se nedivím, že lidé věřili na různá strašidla. I já cítím chvění v celém těle, když popustím uzdu fantazii. Celé to prostě bylo nádherné. Nikdy dřív mě nenapadlo, co všechno může člověku dát příroda.

Nevadilo mi, že jsem sama. Naopak – vyhovovalo mi to. Byly doby, kdy jsem si nedovedla život bez muže představit. Jenže – jeden nepovedený sňatek, dva vztahy s ženatými muži, nešťastný potrat, který mě v dobách studií po krátkém románku se spolužákem připravil o šanci mít dítě, to všechno mě postupně naučilo být sama. Možná jsem nepotkala toho pravého, který by se mnou chtěl trávit svůj čas, nevím. Nakonec jsem – snad z obrany proti prázdnotě – dospěla k názoru, že je vlastně bezvadné být sama, jen občas mít nějaký ten, jak se dnes říká, sexy vztah, a dost. Nevracím se v myšlenkách zpátky, asi bych pak nemohla být tak pokojná, jak jsem. Práce, kterou dělám, mě vždycky bavila, ale teď si uvědomuji, že jsou i jiné věci, které mohou člověka naplnit. Když už nemohu mít vlastní potomstvo, budu pomáhat přírodě. Ne obecně, ale konkrétně, na tom kousku země, který mi patří. Vybuduji tu přírodní zahradu, svůj ráj na zemi, a budu sem zvát své přátele, seznamovat je se svými květinami, stromy a keři, aby i oni přišli na to, že jsou na světě i jiné věci, pro které stojí za to žít. Že vydělávání peněz je sice pro lidskou existenci nezbytné, ale teprve teď, v tom starém domku, kde topím dřevem ve starých kamnech, vodu čerpám z vlastní studny a v případě nutnosti klidně mohu svítit petrolejkou nebo svíčkou, mi dochází, že se vlastně toužím vrátit ke kořenům svých předků. A že těch financí zase tolik nepotřebuju. Pravda, splácím půjčku kamarádovi, ale to je něco jiného. Pokud nepodlehnu lákání spotřeby, reklamám a nabídkám na věci, které jsou vlastně zcela postradatelné a mnohdy zbytečné, mění se i můj vztah k penězům.

V rozhodnutí změnit tu ještě nedávno neprostupnou džungli v krásnou zahradu jsem navštívila knihkupectví a zakoupila knihy o různých květinách. O růžích, rododendronech, cibulovinách, a také publikace o keřích a stromech. Celý ten můj pozemek, terasovitě se svažující k severu – což prý není optimální, nicméně slunce je tu víc než dost - je předurčen stát se prostorem, kde vedle sebe porostou nejrůznější květiny, samozřejmě především trvalky. Musím zahradu zařídit tak, abych byla schopna ji zvládnout. Pan Maňák mi každý měsíc poseká trávu, na tom jsme se domluvili, ale starat se mi o květiny nebude. A já mám jen víkendy a dovolenou. Deset dní u moře, abych se vykoupala a opálila – to mi dělá dobře, jako ostatně asi každému – a pak chalupa. I když ten můj domeček je z pískovcových kvádrů a nazývat ho chalupou mi připadá podivné, je to nejjednodušší označení. Mám svou zahradu, svou chalupu, kde relaxuji dosud nezvyklou fyzickou prací a hlavně – tvořím. Teprve teď si uvědomuji, že slovo tvorba se nemusí vztahovat jen na umění. Tvořit zahradu, vybírat vhodnou květenu a rostlinstvo je úžasné.

S koncem léta jsem už byla připravena sázet. Zaujaly mě rododendrony. Původně jsem si vybírala podle barev, pak jsem na internetu objevila nabídky různých zahradnictví. Někteří měli velmi detailní informace o tom, jaké potřeby mají jednotlivé keře. Není to totiž jen otázka barev, ale také, nebo bych spíš měla říci především, věc umístění, podloží a stupňů pod nulou, které jednotlivé rododendrony snesou.

Vznikl problém – rododendrony a azalky. Kamarádka Zdenka mi tvrdila, že se od sebe liší. Že jsou to dva rostlinné druhy. Podle odborné literatury ovšem ne. Nakonec jsem došla k názoru – svému soukromému, se kterým by odborníci asi nesouhlasili – že rododendrony jsou keře neopadavé, kdežto azalky opadavé. Radila jsem se o tom se všeho znalou Zdenou, podle ní se odborníci nemohou shodnout, ale zahradníci by nejspíš zastávali můj názor. Azalky jsou prý méně náročné než rododendrony. Taky mě překvapilo rozmezí zimy, jaké snesou. Od mínus 18 stupňů po mínus 37 stupňů. To je opravdu velký rozdíl. Ovšem všechny mají rády kyselou půdu, zeminu smíšenou s rašelinou, lehkou, ne jílovitou. Překvapilo mě to, ale pak jsem pochopila: rododendrony jsou ve své domovině, tedy především v Číně a Japonsku, lesní křoviny. Azalky zase horské rostliny. Některé z rododendronů dokonce dorůstají do výše stromů – i u nás jsou zahradníci, kteří podobné druhy nabízejí. A jména, která ty rostliny mají, jsou krásná: třeba Blue Peter – říkám mu Modrý Petříček, nebo Eva, Dagmar, Rosita, Madame Masson, Polarnacht, Roseum elegans – už to jméno zní noblesně, ale také Buchlovice, Krumlov, Vltava, Moravanka... Nebudu vypisovat seznam, ten je v knihách. Nikdy dřív mě nenapadlo, že i květiny mají jména. Rozlišovala jsem jen barvy – červené, růžové, bílé, fialové, dokonce i žluté. Jak je to ale příjemné, když můžeš své květiny oslovovat jako lidi, jako své blízké přátele, kterými ostatně také jsou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kytky, stromy a můj muž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.