Sonet novoroční

Polykám novoroční kávu

a mám už zase pohled sokolí.

Jen zvolna roztáčí se soukolí

a s letopočtem nelámu si hlavu.

Od rána padá čerstvý sníh,

já nastavím mu obě dlaně.

Ty její oči… Padlý anděl v nich

mi nedovolí zapomenout na ně.

Proč ani Bůh nám nezachová

ta láskou ošlehaná slova,

když ona od sebe je odhání?

Snad nový rok jim život vrátí,

snad něco zbylo z našich tratí,

po kterých posílal jsem vyznání.

Sonet o ženské slasti

Když za noci pololedné

Vltava spí nehnutě,

rozum nikam nedohlédne –

Léda krmí labutě.

Křídla voní po rozkoši,

rozletí se svobodně.

Shovívaví světlonoši

uhasí své pochodně.

Pak Léda, slastí posedlá,

si labuť pevně osedlá

a k vodě pustí ohledy.

Sníh taje, břeh se zelená

a jednoho dne Helena

se bude učit od Lédy.

Sonet lipnický

Poutník, který v úctě chová letopisy,

už nemusí mít navigaci.

Směr ukážou mu neúnavní ptáci,

cíl najde jako podobojí kdysi.

Ten, kdo si chce podmaňovat mocné hrady

a budit panny v žule spící,

teď s koně sesed, ustájí ho tady,

a v rytmu srdce tančí na Lipnici.

Nad řekou Sázavou nám strážní ohně hoří,

dávno jsme oželeli plavby do zámoří,

vždyť ani v ráji není sladší bezčasí.

Morana pláče, v lomech popraskaly ledy.

Z paměti vypráskejme loupeživé Švédy

a nechme chvíli odpočívat kompasy.