Tato kniha vychází díky laskavé podpoře Ministerstva kultury ČR

©Pavel Göbl, 2014

Cover © Roman Švejda, 2014

Cover image © Pavel Göbl

© Dauphin, 2014

ISBN: 978-80-7272-670-7

ISBN: 978-80-7272-671-4 (pdf)

ISBN: 978-80-7272-672-1 (ePub)

Byl by to pokrok, moci tak pěstovat mouchy

ve velkém, k jídlu.

Jiří Kolář, 1950

1

Zahrada našeho domu rodila sama od sebe. Jabloně, hrušeň… angrešt nabízely své plody neobtěžovány péčí nikoho z nás. Tu a tam dokonce vyrašila na zapomenutém záhonku i jahoda či růže – to pak bývalo slávy! Matka nás k tomu zázraku vždycky svolala a v tichém pohnutí sotva slyšitelně ukazovala: „Vidíte tu krásu?“

Krásu o to vzácnější, že jsme na ní neměli ani tu nejmenší zásluhu. Jasnější důkaz Boží přítomnosti byste nenašli. Jinde už to tak snadné nebylo.

Ten den jsem od rána seděl u počítače a trápil se s měsíčním výkazem pro svého nadřízeného. Po prvním odstavci mě však rozbolela záda a musel jsem vstát a jít poklidit, abych se trochu protáhl a srovnal si myšlenky. Posedlost po dokonalém, geometrickém pořádku, ve kterém měla každá věc pevně dané místo, se odrážela i v tom, jak jsem psal… srovnával jsem slova ve větách, dráždilo mne nejenom jejich opakování, ale dokonce i opakování podobně znějících slabik. Nebylo tedy divu, že jsem se od rána nedostal přes první odstavec.

Ostatně neschopností cokoli dokončit trpěla celá naše rodina. Například jsme nemohli mít psa, protože nikdo nedokončil plot. Také jsme nikdy neviděli žádný film nebo televizní pořad až do konce, u reklam to vždycky někdo přepnul, klidně v tom nejnapínavějším, ale nerozčilovalo nás to… začali jsme okamžitě sledovat něco jiného, aniž by někoho mrzelo, že to, co nás ještě před chvílí bavilo a dojímalo, zůstalo bez rozuzlení, bez vrcholu.

Žilo nás v domě pět. Já, matka, moje o pár let starší sestra a dvě její děcka. Ještě jsem míval otce a bratra dvojče.

Otec jednou odešel do práce a víc se z ní nevrátil. Po letech jsme zjistili, že svůj odchod dlouho plánoval. Z rodové netrpělivosti odmítl dokončit život jako muž. Tvrdil, že ho mužské tělo už nemá čím překvapit, a tajně si nastřádal na operaci. Teď pracuje v cirkusu jako hadí žena. Občas pošle pohled nebo fotku… jeho nové tělo překvapovat umí.

Můj bratr, dvojče, zemřel před deseti lety. Krásnou, klidnou smrtí. Našli ho mrtvého na gauči před televizí s ovladačem v dlani. Nejspíš se mu povedlo přepnout mezi programy v tak jiskřivý okamžik, až usoudil, že víc mu toho život nepřinese, a s úsměvem to zabalil. Ten úsměv mám před očima pokaždé, když se podívám do zrcadla, čas se na něm zatím příliš nepodepsal. Bratrova smrt, její okolnosti, mne dokonce přivedly k mé práci – vystudoval jsem telekomunikační technologie a nastoupil do televize jako vedoucí kamerového oddělení… postupem času jsem to, díky vstřícnosti ke svým nadřízeným, dopracoval až na režiséra přímých přenosů politických debat. Z celé rodiny jsem to dotáhl nejdál, a to pracuju jen v neděli!

„Seš jako farář!“ říkávala s pýchou matka. Sama uklízela na půl úvazku v místní hospodě. Sestra byla snad odjakživa na mateřské… předtím prodávala kebab.

Když jsem srovnal tužky na stole i v šuplíku, roztřídil knihy podle velikosti, barvy obalu i abecedy, otřel prach, postavil dvě židle a křesílko do správné kompozice, urovnal záclony, posunul polštářek na gauči do zlatého řezu a poskládal do komínků domácí tepláky, zkrátka, když byl celý můj podkrovní, pískově žlutý pokoj vybavený bruselským nábytkem z šedesátých let, uspořádaný jako na výstavu, nezbylo než se usadit zpátky ke stolu a pustit se do psaní. Jenže záda bolet nepřestala…

Sešel jsem tedy z pokojíku na zahradu – měl jsem tady oblíbenou jabloň s pevnou, vodorovnou větví, trčící z kmene ve výšce akorát tak, abych na ni dosáhl. Povyskočil jsem, zavěsil se a nechal záda, ať to v nich křupne. Klouby na prstech zbělely, šupinky kůry se zaryly do kůže, až zavoněly, a já zatnul svaly a pokusil se zvednout sám sebe bradou nad větev. Malinko jsem se přitom roztřásl, ale moje nohy nakonec přece jen opustily zem. Hlavou mi bleskla myšlenka na trávu, která ještě před chvílí ležela sešlápnutá pod mými teniskami – teď by se mohla, po uvolnění, zvednout. Jenže ona to neudělá, zůstane ležet na zemi – každé její stéblo totiž moc dobře ví, že se neudržím ve vzduchu na věky, že za chvíli na ně zas dopadnu, takže ten okamžik, kdy by se mohla svobodně narovnat, jí vlastně ani nestojí za to… a navíc, čím víc by se narovnala, tím bolestivější by pak další sešlápnutí bylo. Byla to chytrá tráva, rostla z naší země.

Sotva jsem, se supěním a námahou, dostal oči nad horizont větve, vyloupla se přede mnou ulice – rozpraskaná asfaltka vedoucí k zastávce u zrušených jatek…

… brzdil u ní autobus. Boční uličkou se blížil můj bratranec a v rukou nesl bílé igelitové tašky. Z autobusu vyskákaly školní děti… a když odjel, odkryl ještě někoho – chlapíka, jakého jsem u nás nikdy neviděl. Vysoký, hubený dědek, vlasy i vousy téměř bílé a dlouhé, jak je nosívají hipíci. Zaujal mě na první pohled – měl jsem vždycky slabost pro všechno z šedesátých let, zvlášť pro hudbu, a tenhle chlapík vypadal, jako by propadl časem. Táhl za sebou kufr na kolečkách… a vydal se s ním někam k nádražní ulici.

Zato bratranec mířil zcela nepochybně k nám.

Náš jednopatrový dům vystavěli za první republiky Němci. Byl podstávkový a nijak zvlášť honosný či členitý, působil spíš dojmem velké ušmudlané krabice postavené na výšku k okraji trávníku, který sahal těsně k nízké podezdívce. Patro přistavěl až můj děda, takže mělo jiná okna, jiné proporce. Nahoře byl celý dům zaklopený plochou lepenkovou střechou. Ze strany vchodových dveří jsme zírali do silnice s tak slabým provozem, že tady nikdy nemělo cenu pokládat chodník pro pěší. Z druhé strany, obrácené do zahrady, se náš pohled otevíral na hřbitovní zídku s vybydlenou kapličkou a na pole vedoucí k lesu u pohoří, které se táhne až k Německu. Zahradu kolem domu tvořilo, mimo hustý trávník, jen několik statečných stromů a divoce bujících keřů, nahrazujících laťky řídkého plotu, jímž obětavě prorůstaly. Celek působil naprosto chaoticky, jako hranaté vlaštovčí hnízdo posazené do rozčepýřené džungle. Žádná dvě okna neměla stejné rozměry, barvu ani stav oprýskanosti, pouze materiál… přesto, nebo právě proto, tady naše rodina zažívala kouzlo domova, útulnosti, klidu, bezčasí, které nám otevřelo náruč.

Uvědomil jsem si, že cizí dědek, o kterém nevím zhola nic, mi zůstal v hlavě. Cvičil jsem a mezi jednotlivými tempy si začal představovat, co je asi zač, odkud přišel… a proč právě do našeho ospalého městečka, šedivého, plného opuštěných fabriček s břízami v okapech, nových obchůdků s nevkusně pestrou omítkou a neony, stánků s trpaslíky, plného nezaměstnaných, kde již dvacet let vládl pocit, že se všechny jeho, jako haluze rozvětvené uličky, právě probudily z kocoviny… a stačí jen dát si ten správný drink a všechno bude zas jako dřív… přičemž už ale nikdo neví, kdy to dřív bylo, ani jaké to bylo… a to nemluvím o receptu na ten drink… žádná z těchto maličkostí ovšem neubírala mému rodišti nic na jeho plebejské důstojnosti.

Mé myšlenky přerušila matka – vyšla z domu na zahradu. Bratránka si zatím nevšimla, nevisela totiž, jako já, na větvi. Nesla koš s prádlem a postavila jej pod provaz napnutý mezi dvěma trpělivými stromy.

Bratránek byl starý mládenec, černá ovce rodiny, a na návštěvu k nám chodíval výhradně, když potřeboval půjčit peníze. Teď kráčel poněkud roztěkaně, pozoroval zapadající slunce a přemítal, jak jeho červeň barví asfalt a pak zvolna uvadá v kalužích šednoucího ticha. Ramena mu přitom klesala pod tíhou začínajícího léta a čtyř igelitek. V každé ruce nesl po dvou a všechny byly plné knih, jejichž stránky dávno zplstnatěly nesčetnými doteky prstů. Později se mi přiznal, že když k nám šel, přemýšlel nad tím, jak pro něj ty knihy během let měnily význam – podle toho, kolik mu bylo, když je četl. Četl je pořád dokola, žádné jiné neměl… ostatně žádnou z nich nikdy nedočetl do konce. Rozčepýřené, rezavé vlasy mu seděly na pohyblivé kůži lebky se svěděním cizí paruky… zvlášť když se poškrábal.

Náhle jsem si uvědomil, že dnešní podvečer páchne jako schodiště do sklepa.

Bratranec se zastavil a posadil na lavičku – nejspíš proto, aby už dál nedošel… nebo prostě proto, že tam byla.

Matka propleskla košili o vzduch a připjala ji kolíčkem k provazu.

Seskočil jsem z větve, otočil se patou v mlčící trávě a ucítil závan pracího prášku, posadil se na septik, sledoval matku a představoval si, co asi dělá ten podivný starý hipík v manšestrovém obleku a s kufrem na kolečkách…

…naprosto mimovolně, bez nejmenšího úmyslu či záměru – bylo to jako vnuknutí, jsem náhle zcela zřetelně viděl, jak se blíží k jednomu z nedávno opuštěných stavení na okraji našeho města…

…k polorozpadlému šedému domu, který se ještě loni, nebo předloni, snažil opravit nějaký podnikatel z okresního města, pak se ale rozvedl a vzdal to.

Dědek, sotva přistoupí ke dveřím, zaloví v hluboké manšestrové kapse u kalhot s vyboulenými koleny a vyndá z jejího chlupatého dna klíč.

Dům musel být za svých lepších časů poměrně výstavní – široce rozložené přízemí, symetricky rozdělené dveřmi, ke kterým se muselo vystoupat po několika schůdcích chráněných dřevěnou, vyřezávanou pergolou, nad přízemím patro s řadou pěti oken a vysoká sedlová střecha, dnes záplatovaná lepenkou… všechno působilo dojmem, že jeho stavitel dostal dobře zaplaceno, fasádu dokonce vyzdobil květinovými vzory pozdní secese.

U sousedního domu, opuštěného kina, jednoduché, snad funkcionalistické stavby, stojí o sloupek před vchodem opřená drobná blondýnka kolem pětatřiceti. Když se k ní dědek přiblíží, sklopí oči, nikoli však studem, udělá to z nezájmu. Dědek pochopí, že je to prostitutka, jak je v kraji zvykem… a že jeho za vhodného zákazníka asi nepovažuje.

Městečko leží v pohraničí a sousedí s bývalým východním Německem, které ještě pořád není tak úplně západní, a staré kino stojí u silnice, která je hlavním tahem, takže holka tady nemá nouzi… nebo aspoň nemívala.

Podél silnice stojí ve dvou řadách alej javorů a kandelábrů.

Než dědek odemkne, poodstoupí, porovná si staré, kostěné brýle a zahledí se na ruinu domu i na prostitutku. Prohlíží si obojí krátkozrace a zkoumavě, rty sevřené do jemného úsměvu, který umí vzbudit sympatie, přestože jinak působí jeho obličej zmačkaným dojmem starého pijáka, ale nezírá na holku dýl, než by mohlo ranit její důstojnost, umí to odhadnout.

Holka kouká do nebe a dědka po očku ignoruje. Když si všimne, že se chystá odemknout, zpozorní… to by jí ještě tak chybělo – aby se sem nastěhoval.

Dědek se navíc, sotva zasune klíč, otočí a promluví: „Vydrž, brzo přijedou kámoši.“ Jeho hlas zní však tiše, jako by si to jen pomyslel.

Kurvě z toho přeběhne mráz po zádech.

Dědek konečně odemkne a vstoupí do domu. Tam zamrazí jeho.

Ani za sebou nezamkne. Kufr nechá v předsíňce u schodiště do patra a s dlaní přiloženou na zeď opatrně stoupá vzhůru. Sleduje, jak ze zdi sněží zpuchřelá omítka.

Prochází místnostmi. Tu a tam vezme něco do ruky. Pak to zase položí. Zdá se, že ho tady nic nezaujalo. Ale když najde plechovou žábu na klíček, pousměje se a schová ji do kapsy. Na prstech mu po ní zbyde jemný otisk rzi, otře jej do kalhot a vytáhne cigaretu, zapálí si teprve, až když otevře vrzající okno s výhledem do zahrady, kouří a rozhlíží se. Zahrada je zčásti pokosená. Nebo snad zválená? A ohniště působí používaným dojmem, což ho zneklidní.

Chvíli bloudí s cigaretou v prstech po kuchyni. Najde uvadlý květináč a pod ním misku s hnědou mapou, zbaví se vajglu a vejde do místnosti vedle kuchyně – bývalé ložnice. Otevře okno, aby vyvětral.

Nakloní se přes parapet. Sáhne do kapsy a vyndá foukací harmoniku. Hraje melodii, kterou zná už jen on, a po očku sleduje kurvu – co ona na to.

Málem by se za tou hudbou ohlédla, ale v poslední chvíli se ovládne. Prozradit by ji mohl jen úsměv, jenže ten dědek nevidí, nemůže, na to stojí příliš vysoko. Strčí tedy harmoniku zpátky do kapsy a pokračuje v tiché obhlídce domu.

V ložnici ho překvapí ustlaná postel s mohutnými peřinami. Pohladí je, aby zjistil, kolik se na nich usadilo prachu, ofoukne dlaň a po chvíli vychází zadními dveřmi do rozlehlé zahrady.

Telefonuje: „To seš ty… jo… Tak už máš po pohřbu? A měla to hezký? Hmm… Sehnal si to jeho číslo? A mluvil si s ním? Fakt? V domově důchodců? Von?“

Než opustí pozemek a zahradu, jde se podívat na podezřelé ohniště… vypadá používaně a tráva kolem je skutečně posekaná, poškubaná a na haluzi zanedbané švestky visí tupá zrezivělá kosa.

Prohlíží si ji, aniž by k ní vztáhl ruku.

Když chce vidět dům ze všech stran, musí znovu projít kolem prostitutky. Ta, když si ho všimne, kouká střídavě do země a do rudnoucího nebe. Jenže tentokrát už ji mine bez zájmu.

A ji to ani nezamrzí.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

8

Žlutý billboard s pětimetrovým falešným máslem a rudými písmeny hlásajícími slevu způsobil v mém mozku drobný záchvěv optimismu, vyvolaný kombinací jásavých barev, nadějného poselství a nesmlouvavého rozměru toho všeho.

Vstoupil jsem do haly, sáhl do kapsy pro minci, abych ji vsunul do rukojeti a odloupl si nákupní košík, ale žádnou jsem nenašel. Vykročil jsem tedy k pokladnám rozměnit si papírovou bankovku.

Prodavačky braly od zákazníků balíčky a přikládaly je čárovým kódem ke skleněné destičce na pultu před nimi. Destička to všecko automaticky přečetla, sečetla a něžně pípla.

Během celého nákupu nebylo zapotřebí jediného slova.

Vládlo tady přízračné ticho, které vyplňovala líbezná hudba určená k líbeznému vyplňování přízračného ticha.

Pomyslel jsem na to, že veškeré zboží, všechno, co tady čeká v nekonečných regálech, je určeno k rychlé přípravě, žvýkání, polykání, trávení a vyměšování, a to pořád dokola, dokud se tělo touto činností definitivně nevyčerpá a nestane se konečně samo něčí potravou.

Stižen touto nepůvodní a povrchní myšlenkou, kráčel jsem k pokladnám. Najednou jsem se zarazil a klouzal pohledem z jedné na druhou. U té bližší seděla mladá žena. Moc hezká mladá žena. Krajkový čepeček s logem společnosti jí svítil v blond vlasech jako královská korunka. Její štíhlé ruce posunovaly jídlo na čtečku čárového kódu s citem zdravotní sestry přikládající obklad raněnému. Bankovka v mých prstech se zachvěla. Krása pokladní nevyzařovala jen z hezké tváře či postavy, byla v jejích pohybech… začínaly i končily s klidnou ladností, i když ve svých vrcholech nepostrádaly pružnost ani energii, naopak celá její bytost jako by se tím nabíjela, její pleť zářila, oči se leskly citem, který patřil všemu, dokonce i její práci. Sotva jsem se probral, polil mne stud z nejistoty, jak dlouho tu už stojím a zírám… a jak při tom asi vypadám.

U druhé pokladny seděla houbovitá důchodkyně, jejíž zadnice přetékala přes nepohodlnou stoličku a modrošedá trvalá na její hlavě voněla přepáleným olejem odpoledních řízků pro jejího muže, který si dnes dokázal akorát tak vyzvednout podporu a s plným žaludkem odejít mlčet do hospody. Poznal jsem v ní svou bývalou češtinářku a věděl, že na ni nesmím promluvit, jinak zrudne studem a její věčně sklopené oči ztuhnou. Býval jsem její nejoblíbenější žák. Teď pracuju pro velkou televizi v hlavním městě… a ona? Otočil jsem se k ní zády, přestože u její pokladny nestála ani noha a před tou vedlejší, s blonďatou kráskou, přešlapovalo několik postarších chlapíků a jeden puberťák. Zvláštní chvíle. Ostatní spotřebitelé kolovali po nákupní hale. Bylo mi jasné, že kráska by se rozhodně zeptala, proč vyrušuju se směnou na drobné zrovna ji, když vedle je volno. Vyrazil jsem tedy na lov mezi regály s holýma rukama. Příruční košíky byly rozebrány.

Moje počínání neušlo brigádnici rovnající zboží do regálů, sledovala mě. Vyndal jsem ze zadní kapsy kalhot seznam od matky a začal nakupovat. Po chvíli jsem měl ruce plné krabic, pytlíků a plechovek. Brigádnice ze mne nespouštěla oči. Zrudl jsem. Bylo zjevné, že se baví mou nemotornou snahou stát se budoucím žonglérem, mým úporným soustředěním, se kterým jsem v náruči vytvářel vratkou pyramidu krabiček a pytlíků… můj chorobný a neovladatelný pud po dokonalém pořádku a uspořádání všeho mi navíc velel skládat tu pyramidu podle jistého řádu… čímž se všechno ještě komplikovalo. V jejím pobaveném pohledu nebyla ani stopa nepatřičnosti, že někoho pozoruje… naopak, ústa se jí začala roztahovat do čirého úsměvu… a navíc ještě pohodila hlavou k pokladně s prodavačkou a pobaveně na ni mrkla, jako by jí říkala – vidíš toho troubu?

Nakonec se mi opatrně vyvážená pyramida podařila naskládat přesně podle seznamu a donést až k pokladně, což mne naplnilo drobnou pýchou na bezvýznamný um. Jenže než jsem přišel na řadu, pyramida se sesypala.

„Sem si myslel, že bez vozíku … že jako nebudu brát zbytečný věci,“ snažil jsem se vysvětlit situaci hezké pokladní.

Usmála se: „Aha. A proč jste si rači neřek vo drobný?“

„Drobný?“ podivil jsem se, jako bych to slovo slyšel poprvé.

Shýbla se, aby mi pomohla se sbíráním: „No, jak jste tu postával u pokladny, když jste sem přišel, že jo – proč asi?“ narovnala se a nečekaně mile se mi zahleděla přímo do očí.

Do řady, hned za mě, se postavil zvláštní, vytáhlý chlapík v šusťácích.

„To ani nevim, že bych…“ odpověděl jsem prodavačce a zčervenal.

A ona se zase usmála: „Postával jste tady kvůli mně… spousta chlapů to tak dělá.“

Dal jsem nákup do tašky, škrobeně zaplatil, rozloučil se a odešel. Klid, s jakým vyslovila své mínění o tom, jak je vnímána, mi nešel dohromady s prací, kterou vykonávala – proč někdo s takovým nadhledem sedí u pokladny v obchoďáku a celý den pípá jako kuře?

9

Když se dědek vrací zpátky k domu, prostitutka tam ještě pořád stojí.

Zastaví u ní – aby si ji, krátkozraký, ještě jednou prohlédl.

To ji poleká… nadechne se – jako by chtěla vyslovit otázku, či nabídku… sotva však pochopí, že dědek se dívá jen tak, zbude z celé její řeči jen marné rybí polknutí.

Dědek vejde do domu.

Ona si začne upravovat sukni, když vtom sebou leknutím cukne. Někde z patra domu se ozve hudba. Hlasitá a divoká hudba.

To dědek zapojil notebook a k němu reproduktory a vystavil je v okně do zahrady tak, aby si pod ním mohl roztáhnout plážové lehátko, zabalit se do deky, popíjet rum přímo z láhve, poslouchat hudbu, kterou má rád, a prohlížet si kus zahrady… a kurvu… a silnici a kouřit.

Slunko stojí pořád na stejném místě.

Dědek do něj s rozkoší mhouří oči jako šťastně vypelichaný kocour, dokud na zalátaném asfaltu nezahlédne figuru, kterou čekal.

Za plotem se prostředkem silnice blíží menší podsaditý a dost vypasený chlapík. Kráčí chůzí kovboje, na zádech objemný batoh, na hlavě strakatý klobouk. Cirkusák.

Dědek ten výjev sleduje skrz rozostřené řasy. Když se chlapík v klobouku přiblíží k domu, zastaví před holkou a zašklebí se.

Opakuje se tatáž situace, jako když k domu přicházel první dědek – cirkusák si holku zvědavě, ale nesměle prohlíží, uznale nakrčí rty, až ho do nosní dírky píchne kartáčový knír… ale ona dělá, že ho nevidí… a tak si i on začne prohlížet dům.

Připadá mu zbytečně velký – jedno patro, sedlová střecha, omítka ze tří čtvrtin pryč, nejspíš už dávno pohnojila trsy kopřiv a lebedy bující kolem zpuchřelé podezdívky. Sám by nikdy nic takového nekoupil, napadne ho, a vykročí po mechových schůdcích ke dveřím. Je zamknuto. Zkusí zvonek… zůstane němý.

Dědkovi na lehátku v tu chvíli dojde, že neodemkl a jediný klíč má v kapse. Užuž by se zvedl, aby příchozímu otevřel, ale rozmyslí si to a zůstane ležet: „Von si poradí,“ upije rumu a koutkem oka sleduje příchozího, jak okukuje plotek s brankou, bere za kliku, a když zjistí, že je zamknuto i tady, poodstoupí… a s elegancí tučňáka branku jednoduše přeskočí.

Prostitutka, když to zpozoruje, zakleje.

Dědek polkne rum a dál leží a nehnutě se těší na kamaráda. Nevstane, ani se neohlédne. Jen s úsměvem pokuřuje a mžourá do rudého slunka.

Příchozí se zastaví vedle jeho hlavy, krátce se ohlédne, odkud přichází hudba, pak sundává batoh: „Ty bejku kanadská?! Ty vole, dvacet dva let?! Co sme se neviděli! Co pořád děláš?!“ zařve neskutečně nahlas…

…až sebou holka za plotem polekaně trhne.

Dědek v lehátku ne… jen velice pomalu, velmi klidně a velmi s chutí potáhne z cigarety, přivře víčka a zahledí se přes řasy do nekonečného západu slunce. A aniž by se otočil, přitom, jak vyfukuje dým, anglicky odpoví: „I am supervising sunset,“ a řekne to hlasem modulovaným, jako by byl westernovým hercem.

„Takže všecko při starym,“ zachechtá se cirkusák zúženýma očima, přitáhne si židli, podá rum a chvilku mlčí. „Ty ses dal na pasáka?“ ukáže za plot.

„Jo.“

„Jak řikám – všecko při starym!“ zasměje se cirkusák podruhé, ale pak náhle zvážní: „Ty vole, já už mezi těma panelákama přicházel vo rozum… každej tejden sem se porval v hospodě… musel sem, abych se nepomát… dokud mi nějakej stěhovák nezlámal ruku… vod tý doby se neperu, nesmim. Mám prej už křehký kosti,“ řekne a prohlíží si své krátké, masivní ruce porostlé hustými chlupy.

Hudba v okně náhle ztichne. Ti dva si toho nevšímají. Prohlížejí si sebe. Nějakou dobu jim trvá, než se v duchu prolistují k tvářím, které znávali kdysi, než je najdou pod bujnými šedinami jednoho a plešatou robustností druhého.

Fousatý dědek na kamarádovy stesky nereaguje, ale po chvíli ticha ho, bez varování, poplácá po zádech: „Upřímnou soustrast… ty blbe cirkusácká,“ a obejme ho.

Objatý hlesne do vousů, které mu zastíní výhled na holku: „Tobě taky, kamaráde. Nevím, kde se vzala tadleta moderní moudrost, že ženský žijou dýl? Ty naše teda ne!“

„No jo, to jo… mě už bez tý mý v Kanadě taky nic nedrželo. Dcera si vzala chlápka z banky, a s takovym já bydlet nemůžu, chápeš?“ zachechtá se, ale nezní to vesele.

„No jo, a … těch let, co sme se neviděli, ty – Kanaďane!“

A oba se na sebe zase zahledí.

Když jim dojde chuť prohlížet se… nadzvedne se dědek v lehátku na loktech a zdánlivě z cesty řekne: „Jo a ten hospodskej – je to von!“

Cirkusák, jako by se vteřinu zamyslel nad významem toho, co právě slyšel… pokývne rozvážně hlavou a bez obvyklého huhlání temně a pomalu hláskuje: „A máme ho, zmetka.“

Když to vysloví, oba zmlknou… a dolehne na ně zvláštní, neuchopitelná tíseň.

Slunko se sotva znatelně zachvěje a malinko víc zrudne.

10

Z obchodu domů jsem jel oklikou. Schválně kolem starého kina, několika bordelů, proluky po sokolovně, městských jatek a děsivě růžového paneláku s ubytovnami pro sociálně slabé a nepřizpůsobivé. Na samém okraji sídliště jsem minul oprýskaný obchod s nátěrovými hmotami a trefným vývěsním štítem – Barevný ráj.

V břiše jsem si hýčkal teplé mravenčení, kterým jsem se nakazil od prodavačky. Byl jsem jím tak zpitomělý, že jsem si dokonce ani nepustil rádio… a to přitom být v tichu, sám se sebou, snáším obvykle dost těžce.

Cesta oklikou měla svůj význam. Mířil jsem k růžovému paneláku za bývalými jatkami. Něco mi říkalo, že bratránkova dnešní návštěva nebyla jen tak. Že za ní vězí něco vážnějšího. Jen tak by k nám ty svoje knížky netahal.

Mé podezření se začalo naplňovat, sotva jsem minul jatka a odbočil k rybníčku porostlému žabincem a odpadky.

Na ulici před ubytovnou stál v nekončícím západu slunce veškerý bratránkův nábytek – mahagonová stěna ze sedmdesátých let a gauč pokrytý mastným leskymem.

Stolek a dvě křesla v bruselském stylu právě nakládal na přívěsný vozík svého auta energický Rom v kostkované košili a šedivých tesilkách. Jeho žena a čtyřicet dva dětí postávalo kolem a nezúčastněně sledovaly otce i nezvykle zamlklé úřednice s policajty.

Zaparkoval jsem kousek od nich, vedle překocené popelnice, jejíž vyhřezlé a zapáchající vnitřnosti přilákaly hmyz, vrány a zrzavého třínohého kocoura. Vystoupil jsem a šel k lidem, které jsem většinou poznával. Alespoň od vidění. Úřednice byly známé mé sestry. Jedna měla šedý kostýmek, druhá svetřík a džíny. S policajty jsem kdysi hrával volejbal. Cikán u nás občas škemral o sběr a s jeho ženou jsem se v pubertě jednou vyspal. V podstatě mne znásilnila. Teď mne zdravila jako dobrého známého… zvesela, až mi zatrnulo.

Jedna z úřednic stála s rozevřenými deskami plnými dokumentů před mým bratrancem, vyptávala se a zapisovala: „Kam vám máme posílat složenky s dluhem?“

Jenže on mlčí… neodpovídá… ale nekouká přitom do země, jak by se dalo očekávat… ani na úřednici, jak by se očekávat nedalo… hledí do dálky… na slunce, které dnes ztratilo sílu nebo důvod zapadnout. Mne ani nepozdraví. Jestli se ovšem za pozdrav nedá považovat líný, velice líný a velmi pomalý pohyb víčky. Jako by ignorace byla poslední možností, jak si zachovat aspoň zdání důstojnosti. Člověk zasmrádne a zoškliví daleko rychleji a hůř než zvířata.

Úřednice zírá na jeho obličej, šaty, vnímá jeho nemytý zápach. „Jak dlouho už vám… kdy vám vypnuli vodu a elektriku?“ zeptá se a udělá půlkrok, aby se postavila mezi něj a jeho pohled. Jenže on se ani nehne. Dokáže se dívat skrz ni. Jeho obličej nemá žádný výraz. Ve skutečnosti myslí na jednu jedinou věc – aby už všichni byli pryč. Všichni.

Můj příjezd ho, zdá se, také mírně rozladil. Přivřel oči a vydechl… chce jen, aby ho nechali na pokoji, na ulici, která nikam nevede. Může jít kamkoliv. Může zůstat na místě. Obojí má stejný smysl. Jen mluvit s někým už nemá žádný. Takže když se nakonec odhodlal a promluvil – věděl totiž, že jinak neodejdou – byl téměř překvapený, že jeho hlasivky neztratily schopnost vydat zvuk a že v tom zvuku dokonce poznává svůj hlas: „Adresu nemám,“ vysloví tak, aby jí došlo, že ho trápí zbytečnou otázkou.

„To znamená… že jste… bezdomovec?“ pochopila úřednice a sama se toho slova hned zalekla.

V tu chvíli jsem se odhodlal k pozdravu: „Ahoj… Dobrý den.“

Bratranec něco zamumlal a dál se věnoval rudnoucímu obzoru. Stál tam bez zájmu o dění, o čas, dokonce i prostor jako by jen proudil kolem něj.

Úřednice v kostýmku se, s jistou nadějí v hlase, otočila na mne: „Vy jste jeho bratranec, že? Berete si ho k sobě?“

To mě nenapadlo.

Oba policajti se v duchu modlili, aby to už celé skončilo a oni mohli být kdekoli jinde.

Úřednice čekaly na totéž.

Cikáni naložili poslední kus nábytku. Starý přistoupil k bratranci, vyndal peněženku a podal mu bankovku. Ten ji beze slova zastrčil do kapsy. Cikán ho poplácal po rameni, nastoupil do auta, kde čekala jeho rodina, nastartoval a odjel.

Štiplavý dým z výfuku rozkuckal kocoura, který spolu s mouchami hodoval na plechovce sardinek. V tu chvíli se však zpoza kontejneru vyloupl další kocour, čtyřnohý, šedě mourovatý, a téměř okamžitě začala bitva o fosforeskující rybičky, bitva plná syčení, prskání, ostrých drápků protínajících vzduch a vířících chlupů…

Všichni na ten zápas o kocouří živobytí koukali tak fascinovaně, až zapomněli vyprovodit pohledy přívěsný vozík přetížený bratránkovým nábytkem.

Nejdřív jsem se vzpamatoval já. „To je teda den,“ řekl jsem spíš pro sebe.

„Takže teď bude bydlet u vás?“ vysvětlila si mou poznámku úřednice v džínách a svetříku, aby mohla v klidu odejít.

Oddechla si i její kolegyně a oba policajti.

Dodnes jsem nepochopil, z čeho tak usuzovali.

I bratranec po mně vrhl tázavý pohled, jako by jeho mysl ve vteřině vyždímala z horizontu poslední kapku pozoruhodnosti, on ji přežvýkal, vysál a ledabyle vyplivl ke špičkám svých bot. Skoro to vypadalo, že promluví. Mlčel však.

Zrzavý, třínohý kocour se ohnal po zvlášť vykrmené mouše a zhltl poslední kousek sardinky. Jeho šedý sok zaprskal a začal si lízat břicho. Bitva ztratila smysl.

Úřednice nechaly bratránka něco podepsat, daly mu kopii a nasedly do auta. On beze slova i zájmu strčil papíry do zadní kapsy nepraných džín, jako by je házel do popelnice.

Policajti nasedli do druhého auta. Když odjeli, koukali jsme za nimi, dokud nezanikli ve zvuku svých motorů.

Teprve pak bratránek promluvil: „Ty knížky sem schoval kousek vodsaď do starý trafačky, dá se votevřít kusem kramle,“ a zase se zahleděl na obzor.

„Co tam vidíš?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ řekl po pravdě. „Vzpomínáš si, jak prababička ještě chodila do kostela?“ otočil najednou pohled i téma.

„Ano.“

„A napadlo tě někdy, že ten její Bůh třeba je. Ale že je to jen chvění, něco jako tóny na strunách, který se rozezněly při velkým třesku, a vod tý doby se furt vopakujou… a dokud budou znít, dotud budem, a pak, až utichnou… všechno utichne.“

„Napadlo. To je tak blbý a sentimentální, že to v životě muselo napadnout každýho. Už to, prosím tě, nikdy neříkej nahlas.“

„Sem stavební tesař, řidič a metalovej basák, na mě je to chytrý až dost a stejně… mám to z televize,“ řekl a oba jsme nasedli do auta, projeli barevným rájem a nechali jej navždy za sebou.

11

Kroužili jsme kolem města. Nejspíš jsme čekali, až dojde benzín a náhoda tak sama určí cíl naší cesty.

Otevřel jsem okýnko. Bratránek protestoval, že je mu v průvanu zima. Docela rychle se rozmluvil. Na okamžik jím dokonce probleskl ten zábavný, veselý a bezstarostný chlapík, jakým býval, když jsme k němu, já a sestra, s obdivem a závistí vzhlíželi. Na tuto jeho podobu jsem málem zapomněl… zbyl mu po ní jen úsměv, když už se teda usmíval, což zjevně nebývalo často, jemné vrásky kolem očí, ostatně celý jeho zjev… klátivá, hubená postava, zrzavé vlasy, nemoderní kotlety, sahající hluboko pod lalůčky velkých a mírně odstátých uší, měkký, sice ne velký, ale úplně pihovatý nos, všechno se to sčítalo v dojmu klauna… poslední dobou dost smutného klauna. Uvědomil jsem si, že při způsobu života, jaký vede, má ve svém věku ještě všechny zuby.

Naklonil se k okýnku, aby viděl boční zpětné zrcátko a v něm sebe, zazubil se, upravil vlasy… vždycky byl marnivý.

„Smrdíš, vole,“ sáhl jsem pro cigaretu.

„A proč by měli lidi vonět? Hele… náhodou se meju, ale vypli mi vodu, no.“

„Aha. A jak dlouho hraješ automaty?“

„Ne… nehraju, automaty, ty ne… akorát na zápasy, sportovní, si vobčas vsadím… automaty nikdy.“

„Aha. Takže prachy za byt po tvý mámě, nesplacenej nájem v ubytovně, půjčka u banky a všechno to padlo jen na sázky… a tím chceš krmit koho? Kolik máš dluhů?“

„Myslíš ty, co mě upomínaj?“

„Co to znamená, že tě upomínaj? Kdo tě upomíná?“

„Banka. Ti mi poslali nějakou exekuci, ale to je teď jedno… to se před chvílí vyřešilo samo.“

„Hmm, to je fakt. To si s nima vyběh, tos to vyřešil – skončit na ulici – bez adresy, na který by tě mohli votravovat… skvělej nápad! Kde teď budeš bydlet? A vůbec – jak dlouho si to tušil, že takhle skončíš? Co si proti tomu dělal?“

„No, věděl jsem to, že jo… věděl. Sem nečekal. Dyť sem si k vám chtěl dát knížky. Řešil jsem to… sám vidíš, že jo. Mám hlad.“

Uvědomil jsem si, že bratránka skoro neznám. Jako děcko ano, ale pak už jsem ho potkával jen zřídka. Jediné, co si vybavím, jsou stížnosti mé matky a jeho bratra na to, jak to s ním jde z kopce. Teď mlčí a kouká do blba. Znám ho vlastně míň než dědky… které si vymýšlím.

Odbočil jsem k hospodě.

12

Zároveň s námi parkovali na plácku před tmavým, dřevěným stavením zařízlým do kopce dva chlapi z ovčí farmy za městem. Přijeli dodávkou na přepravu živých zvířat. Starší měl na hlavě kovbojský klobouk, mladší vlasy do copu a srdečně se zdravil s bratránkem. Kdysi spolu hrávali v jedné kapele.

V hospodě s nízkým šedým stropem bylo tak plno, že jsme si museli sednout spolu s kovboji k jednomu stolu, což mi, vzhledem k tomu, co všechno jsem musel s bratránkem probrat, moc nevyhovovalo.

Nemluvný hospodský před nás bez ptaní postavil čtyři piva, ale po upozornění, že dva z nás řídí, je vyměnil za limonády. „Kde máš mámu, už tu měla hodinu bejt?“ zeptal se mě, když rozbaloval cigarety.

„Nevim, možná usnula u televize… vona si ji pouští.“

„To nejspíš,“ hodil mi sirky. „Tak já jí zavolám… nevypíná si mobil, viď?“

„Ne. Časem ji určitě vzbudíte… a když ne, tak my tady s bratránkem, jak se najíme, jedeme k nám… ji probudím a pošlu sem.“

„To bys byl hodnej.“

Otočil jsem se za ním a nějakou dobu ho sledoval. Je tady v hospodě skoro dvacet let a nikdo o něm nic neví. Nemluvný, samotářský… jako by skrýval tajemství. Při své práci se občas dostanu k dokumentům, které nejsou běžně dostupné, a když jsme jednou natáčeli reportáž o propojení současných politiků s bývalou státní bezpečností, všiml jsem si u jednoho z podplukovníků, o kterého nám šlo, i jeho podřízeného. Muž na fotografii byl až podezřele podobný našemu hospodskému. Teď se rozhlíží po sále a roztáčí piva a v jeho pohledu lze opravdu tušit něco ptačího, zapomenutý reflex slídila… otáčí se k lednici s limonádami… tenkrát měl v referátu zakázané muzikanty a dnes má o pult opřenou kytaru… nikdy jsem po tom dál nepátral a nikomu o tom ani neřekl. Ale dědkové se tady možná přeci jen nesjíždějí bez důvodu.

Raději jsem začal srovnávat věci na stole do harmonií – tácky, stojánek se zbytečným výčtem nápojů, slánku s párátky… i svůj půllitr.

Kovbojové u našeho stolu se, podle řeči, chystali někam na východ, čekají tam na ně chovní berani se skvostnými geny: „To byste nevěřili, kolik je s tím v tý zasraný unii papírování! Si to představte – ta ukrajinská bába, vod který ty berany máme, musela k sobě zavolat veterináře, aby jim vzali všecky možný vzorky – krve, chlupů, kůže, chcanek, hoven… no všeho… a tydle vzorky musej prozkoumat jejich veterináři a poslat ty papíry k nám pro naše úřady – ale – zároveň musí ta bába, který je asi sto let, vod každýho toho vzorku kus zabalit a poslat letadlem sem – pro naše vědátory… ale – papíry s vejsledkama, ty nedostanem do ruky my, to nesmíme – ty voni zase vodešlou na Ukrajinu, na nějakej jejich zkurvenej úřad, a ten to pošle tý bábě a bába nás s nima musí čekat u nich na hranicích, bez nich nás k nim s dodávkou na zvířata nepustěj…“ vysypal na nás starší kovboj u prvního piva.

Mladší se uculoval a pak to uzavřel: „Berany berany duc!“ zasmál se a předvedl razítkování dokumentů – použil k tomu pivní tácky a půllitr.

„A co když to ta bába nezvládne?“ zeptal se můj za všech okolností optimistický bratranec.

To kovboje zaskočilo: „Jak nezvládne?“ Tahle možnost je zjevně nikdy nenapadla, nepočítali s tím, že by někdy něco mohlo jejich plány zhatit.

Soucitně jsem se na ně podíval: „Nic si z těch jeho keců nedělejte… a kdyby měl, tady bráchanec, náhodou pravdu – tak ty vaše berany normálně uneste! Ve středověku se unášely nevěsty. Tak vy holt unesete ženichy!“

Podívali se na mě jako na blázna. Zaplatili a odešli. Čeká je dlouhá cesta. Nás dva s bratrancem taky, ale my na rozdíl od nich ještě netušíme kam. Když jsme konečně zbyli u stolu sami, pustil jsem se do něj: „Takže si to shrnem – seš v prdeli.“

Bratranec zvedl oči z talíře: „Proč myslíš?“

„No, já nevím… tak – nemáš, kde spát… a to lidi, co nejsou v prdeli, obvykle maj… teď je léto a dnes zatím neprší… den je dlouhej… ale to nebude trvat věčně.“

„Já vím, večer asi sprchne.“

„A co s tím chceš dělat? Když už pominem to, jak ses do toho dostal.“

„Nevim. Ještě sem nad tím nepřemejšlel… je to čerstvý, že jo.“

„Čerstvý? Dyť si to musel čekat, ne? Ti snad poslali výstrahu?“

„To jo, ale to nebylo doopravdy… to byl jen papír, kterej sem držel v ruce a seděl přitom v teple, v paneláku, v ubytovně… na gauči. Nebylo to doopravdy.“

„Hmm. Tak teď už je.“ Jeho logika mě začínala vytáčet… nejvíc tím, že to logika, i když zvrácená, přece jen byla. „Fajn, to, co říkáš, zní hrozně chytře, skoro jako bys netušil, že po teď přijde i potom… takže – co dál?“

„Můžu bydlet u vás na chatě,“ vyřešil svou budoucnost, po pauze vyplněné klidným žvýkáním.

Představil jsem si svoji sestru: „Na to zapomeň. Naši tam chodí, ségra s malejma… vona tě nesnáší a děcka se tě bojej.“

„No a?“

„No a nic. Podívej, tak já ti to řeknu na rovinu. Zejtra jedem do léčebny. Psychiatrický. Hraješ automaty. Přišel si vo byt po svý mámě, vyhodili tě na ulici, a jestli eště jednou vyslovíš nahlas, že sis akorát tu a tam vsadil na pitomý sportovní výsledky, nebo že to vyhraješ znovu, tak se zvednu a nezaplatím za tebe ani toho sejra s pivem a už mě v životě neuvidíš, jasný?“

„Jasný, ale…“

„Žádný ale. Ty nemáš právo na žádný ale, ty máš právo akorát tak poslouchat!“

„Ale – vo práci sem ještě nepřišel! A když mě necháte bydlet u vás na chatě, tak bych to, co dlužím, moh vydělat nebo… vyhrát zpátky… vyplatit na úřadě ten dluh za nájem…“

Málem dostal facku… zastavil jsem ruku těsně před jeho obličejem. Polekal se a sklapl.

Celá hospoda se po nás otočila. Na chviličku zašuměla, ale pak zas hned ztichla.

Zaplatil jsem. Vzal bratránka do auta a vyrazili jsme k nám.

Cestou, když jsme míjeli barák, v jehož sousedství kdysi dávno bývalo kino, jsem přibrzdil a zahleděl se do okna v patře. Svítilo se v něm a za kuchyňským stolem seděly obrysy dvou mužů… jednoho s bílými vlasy i vousy, druhého s kulatou hlavou a svalnatým, snad cirkusáckým tělem. Otočil jsem pohled zpátky na cestu a z náhlé nesoustředěnosti přibrzdil – bratranec si možná pomyslel, že mám v plánu něco s holkou opřenou o sloupek před vchodem do kina, a nadechl se… kupodivu vydechl beze slova.

Ze silnice v tu chvíli sjelo malé červené auto, zaparkovalo před domem a vystoupil z něj další dědek, třetí. Robustní a s úctyhodným břichem.

Kurva kousla do filtru a přitiskla se ke zdi, jako by se do ní chtěla vsáknout.

13

Třetí dědek se stejně jako dva předchozí, sotva zaparkuje a vystoupí z auta, zastaví u prostitutky a bezelstně si ji prohlédne. Ani jeden si přitom neuvědomí, že slunko, které už zapadá dobré dvě, možná i tři hodiny, visí pořád nad obzorem. To je důvod, proč má holka pocit, že ještě nemůže odejít, i když nohy ji dnes bolí víc než jindy.

Třetí dědek se při chůzi mírně kolébá. Může za to nejen břich, který měl odjakživa, ale hlavně těžká kožená kabela zavěšená na popruhu přes pravé rameno. Z boční kapsy plandavého, světlého saka vyndá fotografii domu a porovnává ji s originálem… a je na něm vidět mírné zděšení z rozdílu. Bere za kliku, mačká zvonek, a když se neozývá, zahledí se na rozsvícené okno, ale nezavolá – sáhne do kapsy, vyndá něco jako sponku do vlasů nebo tenký drátek a otevře dveře, jako by to byl klíč.

Sotva takto, po zlodějsku, vstoupí do domu, přijíždí pro prostitutku auto s pasákem.

Dědek tomu však nevěnuje pozornost. Tiše našlapuje a s potutelným úsměvem se těší na staré kamarády. Stoupá do mírně točitých, kamenných schodů, chráněných litinovým zábradlím, až dojde ke dveřím, zpoza kterých uniká světlo a dva hlasy. Chtěl by je překvapit. Schod za schodem si představuje, jak vtrhne do místnosti a strašně nahlas zařve, jako bachař, který přepadl podřimující vězně: „Vztyk! Neválím se tady!“ a tak podobně. A jeho kamarádi se po tom řevu rozesmějí a vyskočí od stolu a cirkusák mu ji napálí pěstí do břicha… jemně ovšem, jen jako by ho pohladil. A ten druhý, muzikant, k němu téměř pateticky přistoupí, přimhouří ty svoje podivně rostlé, mandlové oči, položí mu kostnatou ruku s měkkou dlaní na rameno, nadechne se a velice něžně procedí mezi zuby: „Tys nám tady eště chyběl!“ a teprve pak zařve něco nevyslovitelného a hbitě se prosmýkne zpátky ke stolu, k flašce, která na něm zajisté už stojí, a do třetí, prázdné, čekající štamprle nalije panáka, a sobě taky a i cirkusákovi… a pak si ve stoje všichni tři na ex připijí.

Za téhle představy vystoupá zloděj patro schodů k bílým kuchyňským dveřím. Zastaví se, vydechne, dlaní si urovná sako i kuřecí účes na pěšinku a vezme za kliku… a vstoupí dovnitř.

Překročí práh.

Za stolem s vikslajvantovým ubrusem, pod lustrem připomínajícím převrácený porcelánový talíř s vlnitým okrajem, sedí uprostřed místnosti dva staří chlapi, kteří se na příchozího otočí a beze slova kývnou hlavou.

Také on se jen tiše, téměř nesměle pousměje: „Nazdar…“ pozdraví a odloží kabelu pod věšák vedle dveří.

„Sedni si,“ vyzve ho muzikant a ukáže kolem sebe: „Lepší než domov důchodců, ne?“

Zloděj se rozhlíží po kuchyni. Světle zelené stěny, nedávno oškrabané až na omítku, s rohy již zešedlými, pokryté tu a tam zbytky pradávného válečku… kredenc, stůl, židle i nábytek nalakovaný slonovou kostí, oblé hrany tolik moderní v padesátých letech… všechno ošoupané až na dřevo… vcelku útulná místnost. Do domova důchodců se nastěhoval minulý měsíc, když majitel domu, kde bydlel, zvedl nájem.

„No jo, to jo…“ hlesne.

Nic z toho, co si představoval, se nekoná. Oba kamarádi vypadají jako někdo úplně jiný. A on ví, že i jeho nezkrotná energie, jež ho nutívala k nezodpovědnému životu, je už také jen vzpomínkou na někoho jiného.

Nějaký čas to potrvá, než v sobě zase potkají ty, které kdysi opustili.

„Tak sme tady…“ sáhne cirkusák po flašce a otře si knír.

V tom jediném se zloděj při představě svého entrée nemýlil – v přípitku. Zaskočen tím, jak oba jeho kamarádi zestárli, sleduje cirkusáka, pro změnu zaskočeného tím, jak zestárl on.

Všichni tři jsou první den v kuchyni, ve městě, kde nikdy předtím nebyli. Vypadají jako kluci, kteří utekli z domu, aby si užili vysněné prázdninové dobrodružství z knížek, které tajně čítali pod peřinou. Jenže už nemají těla a mozky těch kluků, mají jen jejich duše.

A tak cirkusák raději nalije tři panáky a muzikant, zaskočený tím, jak mohou ti dva být zaskočeni tak prostou věcí, jako je běh času, je rozstrkává… před každého jeden. Zloděj se zahledí na jeho prsty, klouby jako suky na větvičkách ovocného stromu, ale jinak štíhlé a rovné, bříška na první pohled pořád sametová. Muzikant si toho pohledu všimne, sklopí oči a zatváří se, jako by se téměř omlouval, že jeho ruce nejsou tak upracované jako ty zlodějovy. Pak ale pozvedne panáka dobré pálenky: „Jo, tak sme tady!“

Všichni toho zažili tolik, tolik historek, které by rádi vyprávěli, že jim z nich vyskakují v paměti jen holé věty, chaotické úryvky, ze kterých by si posluchač dal dohromady příběh jen stěží …musejí na sebe pomalu.

„Jak dlouho sme se takhle všichni tři nesetkali?“ zakření se cirkusák a zloděj si uvědomí, že i když jiskru v oku má tenhl podsaditý, úplně plešatý chlapík pořád stejnou, jeho hlas zní staře a nakřáple. I jinak je dnes úplně někým jiným než bývalým pořízkem s figurou boxera muší váhy… připomíná mu veliké, přerostlé mimino… a nejenom díky kulaté hlavě, která dřív bývala vlasatá až po ramena, nebo skoro nečekané tloušťce. On šišlá! dochází mu. A muzikant? Ten zase není ani trošku tmavý, s vlasy lesklými jako indián, a bezvousý, je celý bílý a zarostlý, takhle ho ještě neviděl… šediny do půli zad, plnovous jako lopata… na ulici by ho nepoznal. Na chvilku se zamyslí, jestli takhle vnímají kamarádi i jeho.

„Pětadvacet let,“ přeruší jeho myšlenky muzikant, „…a ty ses skoro nezměnil, ty dobráku zlodějská…“ snad ho i nesměle pohladí.

„Zato vo tobě se todle teda fakt říct nedá!“

Muzikant to vezme jako pochvalu: „Snažil jsem se!“

„Ale já se moc nezměnil, viď!“ postaví se cirkusák a zatne svaly a zatáhne břicho, „vidíte ty bicepsy!“

„Ne. Akorát vypadáš jako někdo úplně jinej… máš padesát kilo navíc, hlavu jak koleno, knír a trošku šišláš… ale jinak furt stejnej,“ zasměje se muzikant.

Zloděj pocítí nutkání se cirkusáka zastat, zahledí se na muzikantovu vyhublou figuru: „No a co, ty máš určitě rakovinu!“

„Brr…“ přejede si zloděj palcem po nose… a zvedne sklenku: „Tak – na raka!“

A všichni si unisono a zvesela přiťuknou: „Na raka!“

„Ty máš taky slušný panděro!“ poplácá ho muzikant.

„No jo, to jo… to mám.“

„Tady mánička,“ ukáže cirkusák na muzikanta, „se byl podívat v hospodě… a tvrdí, že je to von!“ Poslední tři slabiky vysloví odděleně, s důrazem na každou zvlášť.

Nato zloděj zvážní a tiše konstatuje: „No, tak… to sme tu dobře.“

14

Když jsme se s bratrancem blížili k našemu domu, začal se zvedat vítr. Vzduchem poletovaly nejen papírové, ale i plastové odpadky.

Bratránek mlčel a já taky. Oba jsme věděli, že mu pomůžu, ale ani jeden z nás nechápal proč.

„…mám takovej pocit, že některý lidi dnes si představujou, že by měli dostávat peníze jen za to, že sou, že už tím, že sou, něco skvělýho vykonávaj, nemyslíš?“ zeptal jsem se ho.

„No, myšlenka to není špatná… by stála za revoluci,“ zasnil se. „Hele – proč si mě tam vlastně nenechal stát a koukat?“

„Nevim. Asi protože seš rodina, tak se to sluší a patří, anebo – sem prostě sadista – jo, protože seš slabej a na dně, v podstatě bezmocnej… tak mě baví trápit tě.“

„To zní uvěřitelně,“ řekl.

V nevysloveném pokračování mě ale napadlo, že jsem si jeho záchranou kupoval jakési odpustky sám před sebou… velice dojemně by šlo říct, že skrze jeho záchranu jsem se snažil zachránit sám sebe tím, že aspoň na okamžik dám tomu, jak žiju, jiný smysl než každodenní přežívání… ano, pomáhal jsem mu z nudy.

Jeho spokojenost mě začínala iritovat. Pustil jsem autorádio. Ve zprávách odeznívala reportáž z Ameriky – nějaký školák tam postřílel pár spolužáků a učitele.

„Nenapadlo tě někdy, že si za to můžou sami?“ ozval se bratránek. „Já si totiž myslím, že jenom naprostý kretény může napadnout prodávat zbraně v zemi, kde se přemnožili psychiatři… a všichni sou tam infantilní jako malý děti.“

„Myslíš jako že volně prodejný zbraně plus psychiatři, že tydle dvě věci dávaj smíchaný dohromady něco jako – smrtící koktejl? A to máš z vlastní hlavy?“ podivil jsem se a dírou v plotě odbočil ze silnice na koleje v trávníku u našeho domu.

„Někde sem to zaslech… v rádiu, v hospodě, v nějakým pořadu vo filmu – v souvislosti s rostoucí voblibou intimních, psychoušskejch témat,“ přiznal, což mě uklidnilo. Špatně by se mi totiž pomáhalo někomu chytřejšímu, než jsem já sám – vysokoškolák, který pracuje jen v neděli. I když bratránek mě občas překvapoval tím, že na nedoučeného tesaře byl až nečekaně vzdělaný, téměř sečtělý. Snad to bylo tím, že v kapele hrával s vrstevníky, kteří chodili na gymnázium, snad tím, že pořád koukal na televizní dokumenty a neměl zas tak úplně špatnou paměť.

Vždycky se mi líbila barva trávy při západu slunce.

„Taky nemáš rád filmy, který se tě snaží dojmout, kde má někdo třeba rakovinu, nebo kde zlej bílej ubližuje hodnýmu černýmu?“ zeptal se, když jsme vystupovali z auta.

„Ne,“ odpověděl jsem a vyndal tašku s nákupem: „Proto točím besedy s politikama.“

Bratranec se zastavil s dveřmi od auta v ruce: „Já myslím, že tudle nechuť k dojákům máme v rodině,“ teprve pak zabouchl dvířka: „Pamatuješ třeba, jak reagovala tvoje máma, když zdrhl váš fotr? A když se profláklo, že je přešitej na ženskou?“ zeptal se a začal se smát a napodobovat mou matku: „Doufám, že s sebou nevzal i mý kalhotky!“ řekla tehdy. „A jinak nic!“

„Tiše, vole! Vzbudíš je. Myslíš, že my dva máme něco společnýho, když sme příbuzný?“ Zahleděl jsem se na toho klidného, smířeného a vyrovnaného ztroskotance… byla jeho schopnost skončit na ulici a nic si z toho nedělat snad skryta i ve mně? Byl toto důvod, proč mu pomáhám? Jakási příprava na to, až jednou osud podobný tomu jeho potká i mě?

„Ty vole – dovedeš si představit, oč brutálnějším vrahem moh bejt třeba Buffalo Bill, kdyby chodil k psychiatrovi? To by teprv byl fičák, ten divokej západ… jet v tom eště psychiatři!“ zasnil se bratránek, když jsme došli k domovním dveřím.

„To nezní špatně,“ musel jsem uznat. „Mimochodem – pamatuješ, kam jsem ti říkal, že tě zejtra ráno vodvezu?“

Nepamatoval… nebo to v bláhové naději předstíral.

„K psychiatrovi,“ řekl jsem tak sladce, jak jen jsem dokázal.

„Nikdy!“ zasyčel. Nějak hodně a rychle mu otrnulo.

„Žádný nikdy! Zejtra! A teď drž hubu a tvař se, že vůbec nejseš – vodemykám.“

15

„Jako by se tady zastavil čas,“ rozhlíží se zloděj po kuchyni, která se stává jeho posledním domovem.

Sedí spolu s muzikantem a cirkusákem u bíle natřeného stolu ze skutečného dřeva. Masivní nohy, silná svrchní deska a pod ní šuplík, ani ohýbané, světlé židle, na kterých sedí, nejsou mladší šedesáti let.

„Jasně že zastavil,“ poučuje muzikant, „protože je tu všechno starý, žádná náhražka… jako ostatně dneska všecko … vod žrádla až po lidi. Vidíte tu rohovou linku, atypickou? Jak chytře je to dělaný – jak se ty police směrem nahoru rozšiřujou, aby se tam toho víc vešlo, a přitom jedna druhý nepřekážela. Jak jsou čistě udělaný ty zaoblený rohy! Jo – vohejbaný dřevo, to se dneska nevidí… ale dřív to uměl každej stolař… dneska uměj hovno, maximálně lepit stavebnice! A víte, co je nejhorší – že lidi, jak už si zvykli, že všecko kolem nich je podle nějakýho zkurvenýho mustru, tak věci, který podle žádnýho nejsou, neuměj už ani vnímat, nechápou je… a dokonce je zavrhujou! Nábytek, knížky, filmy, muziku, cokoli!“

Cirkusák naoko zvážní: „Jestli tím narážíš na to svý hraní na saxofon, tak to klidně počítej k těm natvrdlejm, co nerozuměj atypický originalitě, i mě… a to tě mám fakt rád. Ty vole, snad chápeš, proč si nikdy nehrál v žádný kapele, ale jenom vobsluhoval magneťák – vono to možná mělo svůj důvod!“

Muzikant na okamžik ustrne, až se zdá, že i dým z jeho cigarety se zastavil, nehybný nad svým žhavým počátkem. Pak si uvědomí, jak asi cirkusák musel vnímat jeho hudbu, a dolije: „No, že tys to dotáh daleko,“ ale protože to nevysloví nijak zle, můžou si pořád přátelsky přiťuknout.

Muzikant, i když maturoval z elektrotechniky, pracoval celý život jako pomocný dělník, jako geodet, jako myč výloh a přitom pořizoval nahrávky tehdejším režimem zakázaných kapel, takže se občas dostal na několik měsíců za mříže. A právě tam se potkal s cirkusákem i zlodějem. Krátce po třetím propuštění se mu podařilo zmizet do Kanady, kde se živil jako zedník a později jako korektor v emigrantském nakladatelství.

Cirkusák, který nemá rád hádky ani přílišné rozebírání věcí, otočí řeč k účelu jejich setkání: „Hele, jestli tvrdíš, že ten hospodskej je von, na sto procent von, tak jak to, že ty si poznal jeho a von tebe ne?“

„Protože von akorát zešedivěl a trochu přibral, ale jinak je v podstatě stejnej… jako tady zlodějskej… ale já byl tenkrát, jako mukl, do hladka voholenej a vostříhanej a navíc sem měl vo deset, dvacet kilo víc… a hlavně – byl sem tmavej, ne šedivej, ne bílej, ty chytráku… to tě nenapadlo?“

„Napadlo,“ přizná cirkusák. „A vůbec – je tu nahuleno! Du votevřít vokno.“

To muzikanta vyděsí: „Neblbni, vole, víš, že sem zimomřivej!“

„Jéžiš, dyť venku je teplejc než tady, v těhle tlustejch vlhkejch zdech,“ vstane cirkusák a nekompromisně okno otevře.

Čerstvý vlahý vzduch pohne zašedlými záclonami, až dědkové malinko ožijí.

„Dobrej nápad, náhodou… vyvětrat – vo to víc můžem hulit,“ sáhne pro další cigaretu zloděj a pomyslí na to, že tak moc se ti dva zase nezměnili. Jeden má tendenci pořád všechny poučovat, občas i o naprostých nesmyslech, o všem, co postřehne, co si sám nějak vyloží… taky je z nich nejchytřejší, má maturitu… a druhý zas bere všechno tak, jak se to jeví na první pohled, na povrchu… všemu věří a nikdy ho nenapadne si s něčím lámat hlavu… ostatně proto se i dostal do kriminálu.

Cirkusák se zamračí: „A nemohli bysme se domluvit, že budete chodit kouřit ven?“

„Jedině v případě, že větrat se bude maximálně do konce září!“ přidá se ke zloději muzikant a také si zapálí. „Seš tady nejmladší, tak nepičuj!“ a významně si prostředníkem posune brýle nahoru po nose.

Cirkusák zůstane stát v okně, je na něm vidět, že kouření mu opravdu vadí, ale nechce kazit soulad: „Hele, ta kurva, jak stála celej den na rohu, tam už není. Já jen že jak sem celej život sportoval a nekouřil, tak mi to holt smrdí, no… ale jestli vy dva bez toho nemůžete bejt, tak se nějak dohodneme.“

„Ale to jo, to víš, že se domluvíme… dyk – jinak bysme se tady ze sebe zbláznili,“ potáhne zloděj a hledá, kam sypat popel. Sám moc dobře ví, že se dohodne vždycky a s každým, naučilo ho tomu soužití se spoluvězni, které přece jen zažil častěji než ti dva.

Cirkusák si všimne jeho zaváhání s vajglem: „To je zajímavý, že vy kuřáci dycky hledáte popelník, až když vám to hoří.“

„Neser!“ zabrblá muzikant, položí na stůl uvadlý květináč a hned si do něj odklepne: „Nějak se tu snášet musíme, to je fakt… dyk sme se přes dvacet let neviděli… eště že je to tu dost velký, abysme měli každej vlastní ložnici…možná bysme měli rovnou vyrukovat s tím, co každýho sere… a bude.“

Zloděj kouká na muzikanta a rozšiřuje úsměv: „Koukám, hergot že si se v tý Americe dal na psychoanalýzu!“

„Ty vole, to tam musí každej, voni se tam bez psychoušů už ani pořádně nevyserou, jak sou vystresovaný… a bez právníků se neuměj mezi sebou domluvit ani děti s rodičema, ani brácha se ségrou. Dyť sem se tam, kurva, rozváděl, tak asi vím, ne. Proto sem se taky vrátil… všecko mě tam začalo srát. Nejvíc dcera a ten její … mě chtěl nechat zbavit svéprávnosti… že prej moc chlastám a tak… copak já chlastám, řekněte?“

„Ty? – Blbost!“ zařve cirkusák. Vykloní se z okna a ztichne a zbystří: „Hele – ten pozemek tady doleva a dozadu, ten eště patří k baráku?“ zeptá se náhle zcela jiným tónem.

Muzikant zpozorní: „Jo, proč?“

„No… že tam hoří.“

16

Odemykal jsem pomalu a opatrně, měl jsem v plánu poslat bratránka nepozorovaně do sprchy, převléct ho do šatů po otci a hned nato tiše zmizet z domu a odvézt ho na chatu, kde mu vysvětlím, co dál.

Nepovedlo se. Sotva za námi zaklaply domovní dveře, objevila se na schodech do patra sestra a šeptem zaječela: „Mamí!“

Jediné, co mě v této situaci pobavilo, byl bratránkův úlek a zděšení. Chyběl mu výcvik. Od doby, co si sestra pořídila děcka a péčí o ně definitivně zapudila jejich otce, u nás panoval přísný režim. Všichni jsme se naučili chodit jako kočky a splachovat jen v povolené hodiny.

„Jemu nestačí, že bouchá dveřma po sedmý večer – podívej, koho sem dovlek! To nevíš, že se ho malá bojí?!“ pokračovala sestra.

Matka se objevila téměř okamžitě, rozespale na nás mžourala: „Nemůžeš mít trochu vohledů… teď jí usnula!“

„Nemáš bejt v hospodě?“ zeptal jsem se jí.

Zamrkala: „Sakra jo… já usnula u bedny a zapomněla.“

Schodiště, na kterém matka se sestrou stály, bylo dřevěné. Každý jeho stupeň směrem od kraje do středu tmavnul až k černé a nikoho z nás nikdy nenapadlo, že tomu tak nebylo odjakživa, že to tak být nemá, že ty stupínky mívaly kdysi po celé ploše barvu jedinou.

„Ty nevíš, že je bezdomovec? Už je toho plné město!“ sešla sestra ze schodů, ale když se přiblížila až k nám a zavětřila bratránka, couvla zase zpátky.

„Vím. Proto jsme tady.“

„Ty ses zbláznil, ne!? Ty ho sem chceš nastěhovat, nebo co? Kde tady jako bude? To o něj budem zakopávat v obejváku? Nebo ho dáš na půdu? Do sklepa? Dáš mu gauč do garáže?“ pomalu jí docházel dech, jak s ním, při tom dušeném křiku, špatně hospodařila.

„Vidíš, ségra, to mě ani nenapadlo – kolik je tu místa,“ podal jsem mámě nákup.

Vzala tašku a držela ji ve vzduchu: „Dík. Počkám, jak to tady dopadne, a pak zavolám do tý hospody, esli má eště cenu, abych tam chodila.“

„Doufám, že vtipkuješ!“ zasyčela na mě sestra, matku nevnímala: „Já ho tady nechci… si sem zvykne chodit… a jak se vochladí, tak ztratí poslední zbytky studu a bude tady každej den žebrat vo prachy, vo jídlo! Já ho živit nebudu. Má, co chtěl!“ vysypala ze sebe a hlas jí přitom přeskakoval, jak zapomínala a zase si uvědomovala, že v tuto hodinu se u nás musí šeptat.

Nadechl jsem se: „Buď už konečně zticha. Zejtra nastupuje na léčení. A potřebuje jen jednu noc někde přespat. A já musím bejt s ním, hlídat ho, aby si to nerozmyslel a nezdrh třeba, že jo. To mi poradila známá, doktorka… sem jí volal,“ zalhal jsem.

„Tady ne!“ sykla matka, „proč ho nevezmeš k jeho bráchovi?“

Bratranec zapíchl oči do země.

„Tam sme byli… jak nás viděl, beze slova zavřel dveře,“ zalhal jsem podruhé, ale věděl jsem, že zas tak moc nelžu – jen správně odhaduju.

„Aha…“ měkla matka, „ale co s ním?“

„Tady nezůstanem. To je jasný. Ale co s ním podniknu, to s váma diskutovat nebudu. Vy dvě byste byly první, kdo by fňukal, až by v zimě pošel na mrazu.“

Sestra zvětšila oči: „Nedojímej, sám to nesnášíš! A… nestraš!“

„Dobrá, dnes přespíme u nás v chatě a zejtra s ním vobrazím všechny léčebny v okrese, to by byl čert, aby ho někde nevzali. Dyk von je akorát nemocnej, že jo – závislej,“ otočil jsem se na něj.

Přikývl a konečně mu snad i došlo, že to, co s ním mám v plánu, myslím vážně.

„Jo, to je všecko hezký… a von se tam jako vyléčí a pak bude sekat dobrotu… ha, ha, ha!“ sedla si ségra na schodek: „Nezapomínej, že je to synovec našeho fotra, brácha! Je celej von!“

To bratrance zmátlo: „Nejsem, von byl tmavej, ne zrzavej jako já… a podívej – ty seš mu, náhodou, ze všech nejpodobnější… a seš jeho dcera… si mu blíž… a ženská, jako von.“

Sestře se strachem z genů po otci zúžily oči: „Na chatu ho taky nevemeš! Si zvykne, že tam smí, a v zimě… si tam bude tahat kámoše… eště horší verbež než von sám!“

„Žádný už nemám… kámoše… došly mi přece prachy,“ začal se bránit bratránek a bylo na něm vidět, že si uvědomuje i trpkou vtipnost věty, kterou právě vyslovil, jen ke smíchu už nemá sílu, a snad si také, se zpožděním, všiml pohledů, které sestra s matkou věnovaly jeho zjevu, protože si dlaní upravil vlasy a porovnal napůl vykasané tričko.

Sestra se nadechla, chvilku zaváhala, co dál… ale vydechla, aniž by promluvila a odešla. Jako by se v ní na okamžik vynořila vzpomínka na jiného bratrance, na toho vtipného, který nám četl westerny, hrál na basu a tahací harmoniku a tak vůbec. Na schodech se ale otočila, nedalo jí to: „Budete tu tiše a hned jak se umeje, vypadnete!“ v jejím hlase nezněla zloba, ale zkušenost.

„Jasně. Ve vlastním zájmu,“ houkl jsem za ní a otočil se na matku: „Dones nám, prosím tě, nějaký džíny a košili a tak… i spodní prádlo, po tátovi… von má teď už asi beztak trochu jinej šatník, předpokládám.“

Matka neměla tyhle vtipy ráda, a tak jsem se raději vrátil k věcnosti: „…to jeho,“ ukázal jsem na bratránkovo oblečení, „hodíš do popelnice, ne abys ho prala!“

Matka poslechla a my se konečně mohli vydat ke koupelně… přede dveřmi do ní byla malá chodbička s proutěným křeslem. Poslal jsem bratránka dovnitř a posadil se, abych tady na něj počkal a oddechl si. Křesílko stálo pod malým, na západ otočeným okénkem, sledoval jsem pohyb stínů na protější zdi, v chodbě se šeřilo.

Venku taky.

Za chvilku přišla matka s náručí oblečení: „Já nevim, vzala jsem tohle… ať to zkusí… a nechá si… třeba všecko.“

V ten okamžik vyšel z koupelny bratránek, byl jen v trenýrkách. Pohled na jeho tělo nám vyrazil dech. Bylo zjevné, že hracím automatům obětoval nejen vodu, elektřinu… nájem a střechu nad hlavou. „Nemůžu najít špunt,“ zahuhlal.

Matce při pohledu na jeho vyhublá, vysušená žebra, nohy, bílou kůži a kosti zvlhly oči a položila šaty na skříňku u dveří a rozvinula jedny z kalhot v pase… změřila pohledem bratránka, pak ty kalhoty: „Dojdu pro vopasek,“ polkla, „…a uklidím ten nákup,“ odešla.

„Jak – špunt?“ podivil jsem se.

„No, normálně, špunt.“

„Aha,“ došlo mi, „počkej, ukážu ti to,“ a šel jsem s ním do koupelny, abych mu ukázal, že naše velká vana nemá špunt, ale odtok se zavírá a otevírá otáčením kolečka na její vnitřní stěně kousek pod kohoutkem.

V ten okamžik se ozval déšť. Nechal jsem bratrance, ať se umyje, a šel se podívat ven.

Rudé, rozpálené slunko se klátilo nad obzorem, přes který se začaly spouštět šedivé záclonky řídkého a zatím nesmělého deště.

Uvědomil jsem si, že dýchám.

17

Ve chvíli, kdy cirkusák oznámil kamarádům, že v jejich zahradě hoří, ještě nepršelo, teprve se zvedal vítr.

„Teda táborák, myslím, že si tam někdo dělá,“ upřesní cirkusák, co myslel tím, že v jejich zahradě hoří.

Zloděj, který měl z nich tří vždycky nejméně zdrženlivosti, ale nejvíc energie i odvahy, sáhne po příboru ležícím v talíři: „Dem na ně!?“ a olízne z nože kapku guláše.

„Neblbni, sme sice tři, ale sme starý,“ uklidňuje ho muzikant.

„Hovno starý!“ bouchne zloděj vidličkou o stůl a vyskočí k vypínači.

Cirkusák se nechá strhnout: „Ne! Počkej – nezhasínej, aby nepoznali, že sme vodešli!“

Zloděj kývnutím hlavy souhlasí a oba se začnou opatrně, jako šelmy, vykrádat z kuchyně. Vždycky je podobné hry bavily. Pookřáli jako děcka, která se ze školní lavice dostala mezi zálesáky.

Muzikantovi nezbývá než se k nim přidat.

Na chodbě cirkusák jen tak mechanicky, ze zvyku, natáhne ruku k vypínači.

Zloděj ho však zarazí a včas ho za tu ruku drapne: „Nerozsvěcej!“

Cirkusák nechápe.

„Aby nepoznali, že deme!“ vysvětlí zloděj.

„Aha, jo!“

To se ale nelíbí muzikantovi, zasyčí mezi zuby: „Jestli nerozsvítíte, tak mě někdo z vás povede za ruku, vidím hovno i ve dne.“

„Tak mi ji podej – já zas hovno slyším,“ špitne zloděj a všichni tři zahájí pomalý, bezzvučný sestup schodištěm na chodbu a zadními dveřmi dál na zahradu.

„Ale vopatrně – maj tam, pacholci, na stromě kosu, rezivou sice… ale kosu,“ vzpomene si muzikant.

„Hele, berte to jako rozcvičku na toho zmetka hospodskýho,“ napadne cirkusáka.

Dál už jdou tiše.

Zastaví až v mezaninu, aby se podívali oknem na zahradu. Kolem ohniště tam posedává pět nejasných siluet. Opékají buřty a popíjejí pivo, snad i rum. Jeden z mladíků bere kytaru a začíná hrát.

„Vypadaj… docela neškodně… jako ty za mlada. Jak dlouho byl ten barák vopuštěnej?“ šeptá cirkusák.

Muzikant se zamyslí: „Rok… možná necelý dva?“

„Dem!“ zavelí zloděj.

A všichni tři odvážně vykročí na zahradu.

18

Bratranec, oholený a vymydlený, pootevřel dveře od koupelny: „Kde mám šaty? Dal sem je na ten koš za dveřma.“

„Na, tady máš nový… teda po tátovi… přeber si to a vobleč. Tvoje sou v popelnici, smrděly.“

Nedivil se. Neprotestoval. Beze slova poslechl a začal se probírat nabídnutým oblečením. Zjevně pookřál – bylo o hodně zachovalejší a elegantnější než to jeho. Vždycky v něm dřímal kus frajera, který se rád předvádí.

„Tak pohni, já zatím vemu něco na jídlo… taky mi to mohlo napadnout dřív, “ nechal jsem ho, ať se v klidu ustrojí.

Užíval si to… dokonce se prohlížel v zrcadle. Nedalo se na to dívat – bratranec bez střechy nad hlavou nakrucující se v bývalých mužských šatech mého otce u zapařeného zrcadla.

Odešel jsem do kuchyně a otevřel ledničku… aby nebyly řeči, vybral jsem z ní jen to, co jsem kupoval já sám – nějaké sýry, kabanos, dvě plechovky fazolí. Ve špajzu už jsem tak diplomatický nebyl, vzal jsem pecen chleba a kartón mámina piva ze supermarketu, k tomu ještě pro jistotu způlky vypitou litrovku rumu, kdyby laciné pivo nestačilo… ale nic, co by mohlo patřit sestře. Všechno jsem to naházel do starého batohu, se kterým jsem jako děcko jezdíval na pionýrské tábory.

Bratránek již stál převlečený před koupelnou a čekal. Pookřál koupelí a zářil v otcových kalhotách a košili, jako by se chystal na diskotéku, kde v životě nebyl. Při chůzi si prohlížel špičky celých, čistých bot i elegantní linii značkových džín, pak si navlékl koženou bundu do pasu. Došlo mi, že otec býval marnivý už jako chlap. Musel jsem vedle bratránka vypadat jako chudý příbuzný. Když jsem ho pouštěl ven ze dveří, ucítil jsem tátovu kolínskou. Novými šaty tu a tam problesklo bratránkovo staré, ztracené já.

I jeho postava ztratila tvar otazníku. Vykračoval si rovně a sebejistě, jeho důstojnost jako by závisela jen na tom, jak působí navenek – jako měna, kterou nic nekryje, žádné zlato.

Naložil jsem ho do auta a vyrazili jsme.

Nebylo mi do řeči. Bratránek taky mlčel, ale poznal jsem na něm, že myslí na něco konkrétního, jako by se zkoumal: „Nevšim sis – nemám ty kalhoty k těmhle botám trochu krátký?“

„Cože?“ podřadil jsem, abych se mohl soustředit na jeho trápení, „nevim, ale až zastavíme, tak se mrknu… kdyžtak zajdem ke krejčímu, to by bylo děsný faux pas, kdybych tě takhle zejtra postavil před psychiatra. Hele, jedu k tý trafačce – máš tam ty knížky. Chceš pro ně?“

„Jo. Dyk sem to už říkal,“ napomenul mě, jako by dával najevo, že on tady není od toho, aby něco říkal dvakrát. Nové šaty mu nejspíš opravdu zvedly sebevědomí, nabýval zase důstojnosti, i když stále jiné… jako chameleón.

Dal jsem tam trojku a šlápl na plyn.

Dokonalost, s jakou žil jen přítomným okamžikem, byla fascinující. Začalo mi docházet, že nikdy nemyslel na to, co bude. Ani na to, co bylo.

Déšť ustal. Zastavil jsem u trafostanice. Kandelábr nad ní nespolehlivě blikal, nechal jsem tedy svítit reflektory a následoval bratránka, který vzal kus kramle a s naprostou samozřejmostí jí otevřel plechové dveře betonového domku, jako by to byla jeho vlastní skříň, jako by se mu ztrátou vlastního soukromí stal domovem celý svět. Vlezl dovnitř a podal mi první igelitku. Její tíha mne překvapila. Aniž bych ji zkoumal, beze slova jsem ji hodil na zadní sedadlo auta… pak další tři.

Bratranec zabouchl dveře, schoval kramli do křoví a posadil se do auta.

Nastartoval jsem: „A to sou ty knížky vopravdu to jediný, co sis nechal?“

„Kartáček na zuby i s pastou mám v pytlíku v jedný z těch igelitek… i ručník.“

„Aha.“

„A co sem si měl jako nechat jinýho? Že bych se jako tahal se skříní nebo se stolem a s židlí? S něčím na elektriku?“

„Nevim, třeba zimní bundu?“ napadlo mi.

To bratránka zaskočilo: „Ty vole, to je fakt, tu sem tam nechal.“

„Chceš se tam vrátit?“

„Kam?“ Zeptal se tónem, ze kterého bylo jasné, že ne. Bunda se stala minulostí. Zahleděl se ke slunku, které již skoro hodinu stálo nehnutě nad obzorem, ale pořád nezapadlo. „Beztak byla fejková… tvůj fotr mi určitě nechal značkovou.“

19

„Bacha,“ připomene muzikant a na okamžik se zastaví, „maj tam tu kosu.“

S ním se zastaví i ostatní dva dědkové, poslouchají tiché brnkání na kytaru doprovázené foukací harmonikou, praskání ohně, ve kterém tu a tam zasyčí tuk z lesklého, rozšklebeného buřtu… plameny tu kapku hned stráví, až jeden z nich povyroste, jako mlsný jazyk… sádlo zavoní a plamen se zase stáhne do tlamy řeřavých uhlíků.

Zloděj polkne slinu a potáhne muzikanta za ruku, ještě pořád se za ně vedou: „Dem!“ A sám zvedne nohu v koleni a našlápne opatrně jako kočka.

Vetřelci u ohně – kluci mezi dvaceti až čtyřiceti, na sobě trička, džíny, vojenské košile, vlasy většinou delší nebo žádné a s nimi jedno tmavovlasé okaté děvče kolem pětadvaceti. Dědky zprvu nevnímají, všimnou si jich, až když stojí před nimi.

Dědkové jsou jejich přítomností tak zaskočení, že se zloděj s muzikantem zapomenou pustit a pořád se drží za ruce, jako děti na zahradě mateřské školky.

Mladí si toho všimnou, pobaví je to: „A hele, máme tady hosty… i s příborem! Tak se posaďte, když už ste tady,“ přivítá je děvče a usměje se na ně.

Dědkové si jejich pohled uvědomí a pustí se. Muzikant, snad aby přemohl stud, že byl viděn, jak se vede za ruku s jiným mužem, na ně křikne: „Nás by spíš zajímalo, co tady děláte vy?!“

Mladí je pouští na opršelou lavičku a sami si sedají na trámky, staré bedýnky a pařezy připravené vedle ohniště ke spálení. „Chodíme sem už dva roky… bylo to vopuštěný a je tu pěkná zahrada,“ řekne holka téměř omluvně a všichni se rozhlédnou. Má pravdu, v rudém nočním slunci působí napůl zanedbaná zahrada skutečně magickým dojmem. Vzduch voní ohněm a holka má bílý úsměv a dědkové to vidí, všímají si toho víc než zahrady.

„To tady sice je – hezká zahrada, ale vopuštěný to není,“ řekne na to muzikant, ale již daleko smířlivějším tónem. Sáhne do kapsy, ale harmonika tam není… škoda – mohl se vytáhnout, že taky na něco hraje.

A zloděj dodá: „Už dva dny!“

Mladí se podívají z dědků na sebe: „A – nevylekali sme vás?“

Zloděj se načepýří: „Nás nevyleká ani nepřekvapí už vůbec nic.“

A muzikant vysvětlí: „Koupili sme to, protože nás nebavilo spořádaně stárnout.“

„A vopustily nás manželky,“ dodá zloděj.

Jeden z mladíků má potřebu zavtipkovat, prolomit ledy: „Potvory,“ řekne s nejistou drzostí.

„Umřely,“ upřesní cirkusák.

„Pardon,“ omluví se mladík.

„Potvory,“ souhlasí s ním muzikant.

Kluk sedící vedle zloděje jim nabídne pivo, děvče buřta. Mluví o tom, že jsou všichni z paneláku, a tak je napadlo scházet se tady.

„Jasně, dyk – nám to nijak nevadí,“ řekne zloděj a rozhlédne se po kamarádech. Ti mlčky souhlasí.

Muzikant ukáže na kluka s kytarou: „Zahraj něco, vole.“

„Tak, vo ženskejch,“ souhlasí on a začne hrát a zpívat: „Vzal jsem si ženskou, kterou nikdo nechtěl – a teď ji nechci ani já…“ Když skončí, skromně vysvětlí: „Máme tady kapelu, hrajeme po zábavách a tak.“

„To je dobrý…“ zamyslí se muzikant: „A – saxofon máte?“

20

Sotva jsme s bratránkem zaparkovali před chatou, začalo znovu pršet.

Vypnul jsem motor a s pohledem upřeným přes čelní sklo někam do dálky jsem slyšel sám sebe, jak říkám: „Ne… ale saxofon by moh bejt dobrej.“

„Cože?“ podivil se bratranec.

Zarazil jsem se: „Co – cože…? Aha, jo – to nic… sem myslel na něco jinýho.“

„Jinýho než co?“ nedalo mu to.

Otevřel jsem dveře a vystoupil z auta: „Vylez a pober ty igelitky, ať zbytečně nemoknem,“ poručil jsem mu a sám vzal bágl s jídlem a zahleděl se na kaluž u krajnice. „Na něco jinýho než trčet tady s tebou, sem myslel. Vidíš tu žábu?“ ukázal jsem na kaluž, kde nastavovala svá bradavičnatá záda dešti mohutná ropucha.

„Jo, proč?“ zeptal se, vzal igelitky a zabouchl dveře od auta.

Vykročili jsme k chatě.

„Seš na tom jako vona. A léto netrvá věčně. Ani podzim.“

Ohlédl se po žábě bez valného zájmu: „Ani zima,“ kontroval. „Třeba je to zakletá princezna,“ zamyslel se.

Přeběhl mi mráz po zádech a beze slova jsem odemkl dveře. Stačil jsem to chvilku předtím, než košile nasákla tak, až by se mohla začít lepit… i když jistý chlad se mě už dotkl. Pokračovat s bratránkem v debatě směrem, který naznačil, bych nedokázal. Bylo by příliš laciné zeptat se ho, kolik mu je let, a pak ho malinko zesměšnit, třeba nechtěně. Jenže to jsem si nikdy nepřál – vypadat jako někdo, kdo někoho zraňuje. A tak jsem si radu, aby tu žábu políbil a vyženil tím třeba hrad nebo aspoň stan, jen pomyslel.

Vyložil jsem kabelu s jídlem na stůl a rozhlédl se po místnosti. Celá chata byla přízemní stavení s předsíní plnou zahradního náčiní a harampádí, malá kuchyňka s dávno nepoužívaným litinovým sporákem, bílou předválečnou kredencí a obývací pokoj s velkým rozkládacím gaučem a jednou železnou postelí, v rozích proutěná křesílka natřená světle zelenou barvou s příměsí bílé, odřená zatím jen pod zadkem a na opěrkách, tmavé židle z první republiky, stůl, jaký jsem přisoudil dědkům, kamna na dřevo a vedle nich pár polen, a dokonce i třísky a staré noviny plné důležitých zpráv, které si už nikdo nepamatuje. Všechno uspořádané mou sestrou do pořádku, který sice dával najevo, že chata patří pořádným lidem, ale kterému chyběla jiskra a harmonie souladu, návaznosti linií a podobně. Přestože mě to tahalo za ruce, odolal jsem – tady to bylo marné.

„Zatop. Já zatím nachystám něco k jídlu,“ řekl jsem bratranci.

Položil igelitky s knížkami na gauč a zůstal stát mezi ním a kamny. Stál tam jak velké, rozpačitě se klátící nemehlo: „V létě?“

„Co v létě?“ nepochopil jsem a vyndal plechovku fazolí a kabanos. „Topit v létě, myslím.“

Vzal jsem plechovku a odešel s ní ke kredenci, na kterém stál malý jednokolový elektrický vařič: „Vochladilo se. Mně je zima. Tobě ne?“

„Trochu jo.“

„Tak vidiš. Zatop a nemysli,“ otevřel jsem šuplík, vyndal otvírák a nasadil ho na víko konzervy.

„Ty vohřeješ fazole?“ zeptal se bratránek a dál stál nehnutě u kamen.

„Jednodušší votázku bys neměl?“

„Měl.“

Otevřel jsem víko a vyklopil fazole i se světlou rajčatovou omáčkou do kastrolku, čvachtlo to, jako když žába přistane v kaluži. Dal jsem vařič do zásuvky a čekal, že bratranec bude pokračovat. Mýlil jsem se. Mlčel. Nebo jsem nebyl dost trpělivý: „A?“

„Jo…“ pohnul se, dřepl ke kamnům a zíral na třísky, staré noviny a sirky: „Co jako budem dělat zejtra u psychiatra? Zejtra je sobota.“

Měl pravdu. Vzal jsem vařečku a zamíchal fazole, pak jsem začal na prkýnku krájet kabanos a házet jeho kostičky do fazolí: „Aha. Tak ses měl nechat vyhodit na ulici ve čtvrtek.“ Nechal jsem fazole prohřát a otevřel dvě plechovky piva, jednu jsem podal bratranci: „Na.“

„Dík. Proč ve čtvrtek?“

„Jeli bysme do tý pakárny v pátek, vole.“

„Aha,“ upil piva a konečně začal rozdělávat oheň. Nebo to aspoň tak vypadalo. Vzal do ruky noviny a začal je číst.

„Prostě to zkusíme – jedeme do pakárny, to je špitál, a ve špitále by měli bejt furt… uvidíme,“ odstavil jsem prohřáté fazole z vařiče, vyndal z kredence staré talíře po babičce, masivní bílé, místy zažloutlé s vlnitým okrajem, a začal servírovat.

Bratránek pořád dřepěl u kamen a četl si staré noviny. Jeho nechtěně klaunský obličej vypadal při tom soustředění směšně a smutně zároveň.

Vyndal jsem alpakové lžíce po babičce, staré a napůl zčernalé, a položil to všechno na stůl: „Poď jíst.“

Zvedl se a i s novinami posadil k talíři, začal jíst, aniž by odtrhl oči od jejich stránek… nabral sousto a žvýkal, pomalu, mechanicky: „Hele,“ zarazil se, „taky si moh ten kabanos nejdřív vosmahnout a pak tam teprv dát ty fazole… je eště syrovej,“ ani se na mě nepodíval.

Zase měl pravdu. To mě štvalo: „A – že bys poděkoval?“

S očima v novinách neochotně hlesl: „Dík.“

„Co tam máš tak zajímavýho?“ zeptal jsem se.

„Okázalá oslava padesátých narozenin Kačera Donalda se stala výsměchem chudinské čtvrti sousedící s nóbl snobskou restaurací…“ přečetl mi.

Natáhl jsem ruku po novinách.“ „Ukaž… z kterýho sou ty noviny, proboha, roku?“ vzal jsem mu je. Neprotestoval, jedl a koukal na mě, jak listuju a hledám titulní stránku s datem. „Jo… devatenáct set osmdesát čtyři… aha.“ Položil jsem noviny na stůl vedle jeho talíře. Už je nezvedl. Dojedl a rozvalil se na gauč. Cucal pivo: „Mně bejvalo za komančů líp…“ krkl.

Neměl jsem chuť hádat se s čerstvým bezdomovcem o politice. Dojedl jsem, umyl talíře a dal je okapat.

Bratranec si otevřel další pivo, uzávěr zasyčel a on ten zvuk napodobil. Pak si přitáhl jednu z igelitek a začal se v ní přehrabovat… vypadal bezstarostně. Zapálil si.

„Di s tím cigárem ven!“

„Proč?“ podivil se.

„Ségra to nemá ráda, je tu pak smrad… a chodí sem s dětma,“ vysvětlil jsem mu. Pak mi něco došlo: „Ty máš cigára?“

„Jo, zbyly mi dvě krabičky… eště.“

„Tak mi jedno dej a dem ven, nad dveřma je markýza, nezmoknem.“

Seděli jsme na schodku, kouřili a mlčky zírali na končící déšť. Žába už tam nebyla. Místo ní se v kaluži zrcadlilo nehybné slunce. Rudé a rozpadlé do proužků, jako cáry potrhané vlajky. Dokouřil jsem a zvedl se: „Mám eště trochu rumu.“

Našel jsem panáky a nalil.

Bratránek se posadil ke stolu, usrkl piva a čekal na kořalku.

Posadil jsem se k němu a flašku položil na stůl.

Vypili jsme to bez přípitku.

Přitáhl jsem si jednu z jeho tašek, abych se podíval, co za knížky to tak úzkostlivě zachraňuje. Bral jsem je jednu po druhé do ruky a pokládal je na gauč mezi sebe a bratránka – Vinnetou, první, druhý, třetí díl, Old Shatterhand, taky všechny díly, Černý mustang, Divokým Kurdistánem, Duch Llana Estacada, Komanč a zálesák, Lesní Růže aneb Pronásledování kolem světa, Petrolejový princ, Poklad na stříbrném jezeře… kompletní dílo Karla Maye a několik neznámých westernů.

Zahleděl jsem se na bratránka. Táhlo mu na padesát. Musel jsem na něho zírat dlouho, protože znervózněl: „Co je?“

„Nic…“ nalil jsem dalšího panáka. „Tyhle knížky jsou jedinej tvůj majetek? Jediný, co na světě máš?“

„Jo,“ odpověděl klidně a vyrovnaně a vypil panáka.

Okamžitě jsem mu nalil dalšího: „Hmm, tak to se nejspíš vožerem.“

„Nevím sice, jak to souvisí, ale souhlasím,“ řekl, „aspoň nemusím topit. Vožralejm nám to bude jedno.“

„Všechno,“ přitakal jsem a nalil.

„Nechceš mi číst?“ zeptal se, když jsem naléval dalšího panáka.

Vypil jsem ho: „Co? Číst?“ nechápal jsem.

Taky se napil: „Třeba tu kapitolu z Vinnetoua – jak je zajmou Komančové a Old Shatterhand je vosvobodí, ale to voni, jako Apačové, nevědí a myslí si, že v tom Olda jede s Komančema… no a pak přijde takový to báječný a napínavý vysvětlení – kdy Vinnetou pochopí, že je vysvobodil Olda, protože ho napadlo uříznout mu pramen vlasů, a tím to dokáže, že je vosvobodil… a stanou se z nich bratři… to mám rád.“

Jeho sbírka knih mi najednou přestala připadat smutná a směšná zároveň: „Tak… kousek… bych moh.“

Nalil jsem další panáky. Bratránek vstal a podal mi plechovku piva: „Aby se ti nelepilo patro.“ Nalistoval příslušnou kapitolu a já začal číst… a cestovat časem. Takhle nám čítával on, když ještě míval důstojnost tesaře.

Dočetl jsem kapitolu, a aniž bychom se na tom museli domlouvat, pokračoval jsem dál.

V polovině knížky došel rum a bratránek usnul. Uvelebil se na gauči, přikrytý tátovou koženou bundou, pod hlavou indiánky, a usmíval se ze spaní.

Vzal jsem mu krabičku s cigaretami a šel ven, posadil se na schodek a civěl před sebe, na příjezdovou cestu. A poprvé mi napadlo – co je na zahrádce kolem naší chatky zvláštního. Je nevelká, ale je opečovávaná, nijak zvlášť, ale přece jen opečovávaná, na rozdíl od té kolem domu… jako by to, že je v zahrádkářské kolonii, vedlo k povinnosti starat se o ni, kdežto ta doma neměla v ničem takovém zastání. Pršelo už jen drobně.

Koukal jsem do rudého slunka a kouřil.

21

Absence noci netrápí ani dědky. Sedí u ohýnku na zahradě a s vetřelci se již očividně spřátelili. Snaží se i vtipkovat. Děvče, které tam kluci mají, se jim líbí, a tak jsou milí. Ohniště dohasíná… rudé uhlíky se stále víc mění v šedou sálající hmotu, která ožívá už jen pod závanem větru. Vzduch okolo je ale pořád plný vůně ze spáleného dřeva, která odpuzuje hmyz a přitahuje lidi.

Zloděj se rozhlíží po zahradě, chtělo by to sekačku, lavička pod jeho zadkem potřebuje přivařit jednu z nosných trubek, cítí, jak se s ním klátí.

„A ten hospodskej tady – to je co zač?“ ptá se, s lehce hranou lhostejností, cirkusák.

Děvče pokrčí rameny: „Divnej týpek.“

„Pivo má dobrý… ale tak nějak,“ pokračuje kytarista a jeho soused dokončí: „…tak nějak nevěří vlastním kalhotám. Nikdo tady neví, odkud se vzal, přišel sem asi tak před dvaceti lety, koupil hospodu a vod tý doby tam mlčky čepuje pivo. S nikým se nestýká, nemá žádnou rodinu, nikdy tu za ním nikdo nebyl. Takovej pan záhadnej.“

„Aha,“ řekne cirkusák.

Všem třem je, při řeči o hospodském, divně po těle, a to se ještě ani na sto procent nepotvrdilo, je-li tím, za koho jej muzikant považuje.

Teď oždibuje buřt a upíjí lahvové pivo: „Taky sem si všim, že nosí kšandy i vopasek.“

Kytaristu potěší, že dědek jeho narážku pochopil. A děvče si všimne, že mu nabídlo buřta jen tak, bez chleba: „Jéžiš, já vám nedala chleba, že si neřeknete,“ a podává mu krajíc.

„S chlebem se, prosím, neobtěžuj,“ řekne muzikant namísto poděkování a zaculí se jako medvídek Pú.

Cirkusákovi to nedá: „A ta holka, jak tu postává na rohu u baráku – to je co zač?“

„Kurva, co by to bylo,“ odpoví jeden z mladíků.

„Dřív jich tu bejvalo víc,“ posteskne si kytarista a do ticha, jež náhle zavládne, jen tak, bez zpěvu, vybrnkává nahodilý sled tónů, který přivolá déšť… a je po večírku.

Dědkové zalezou do kuchyně, muzikant vyndá z ledničky kořalku a během přerušovaných historek bez pointy, kdy všichni tři vypráví, co se komu z nich přihodilo během let, v nichž se neviděli, se opijí, skáčou si přitom do řeči, vzájemně se neposlouchají, hulákají, zpívají a po ránu jim bude špatně.

22

Seděl jsem na schodku a kouřil, dokud se slunko nad horizontem nezačalo zase zvedat. To, že mezitím za ten obzor ani nenahlédlo, mě nijak zvlášť netrápilo. Možná jsem to nepostřehl, možná jsem si myslel, že tam bylo, když jsem cestoval časem, nevím.

Akorát tak chvíle vzbudit bratránka. Vypili jsme kafe, sbalili se a vyrazili do blázince. K jízdě nám vyhrávalo autorádio.

Velmi krátké vlny byly plné příběhů.

23

Dědkové vstávají po částech.

Nejdřív se to povedlo zloději… mátožně si dělá kafe, silnou rukou si přitom protírá oči ztracené v kuřecím obočí a přemýšlí nad linkou, jak by šla vylepšit.

Po něm se do kuchyně vkolébá cirkusák: „Čau.“

„Dobrý…“

Zdraví se s výrazem, který říká jediné – ještě něco vydržíme, ale už to není, co to bývalo.

Muzikant se cestou z postele ke stolu přidržuje futer. Posadí se a beze slova začne cucat půlku zvětralého piva. Zbylí dva se po sobě kouknou, a snad by je to i znechutilo, kdyby ho neznali. Stejně tak by je mohla znechutit i sama kuchyň. Zvlášť stůl a všechno, co na něm během včerejší noci přistálo a vykvetlo.

Sedí kolem té krásy a přemítají, co si tady všichni tři dohromady počnou.

„Podle řečí těch mladejch by to teda fakt moh bejt von… mě bolí hlava,“ cucá kafe cirkusák.

Muzikant by si ho dal taky, cítí, že potřebuje kofein… ale to by se musel zvednout ze židle: „Dyť říkám, že sem ho poznal.“

„Ty jo, to jo, ale my eště ne,“ zalije si svoje kafe zloděj. „Chceš taky?“

„Jo,“ přikývne muzikant a zahledí se na ty dva: „Takže vám jako nestačí, že já ho poznal?“

Zloděj bere hrnek: „Stačí, nestačí, vo to nejde. De vo to, že von nepoznal tebe – tak jak to, že ty jeho ano? Jasně – ty si zhubnul, máš vlasy a vousy, nejseš tmavej, ale bílej, a nepoznal sem tě ani já, ale – na jak dlouho? Vo to de!“

„Jak – na jak dlouho? Myslíš, že kdybys mě potkal jen tak na ulici, tak mě jako nepoznáš, ale kdybys pak se mnou byl dýl, tak jo? “ přemýšlí muzikant.

„Jo,“ souhlasí zloděj.

A cirkusák se zamyslí: „Dobrá, zatím si ho fakt viděl jen ty, a co když se mejlíš, co když je mu jenom podobnej a je to úplně někdo jinej?“

„Hele,“ napadne cirkusáka, „dyť ty tady máš ten počítač, malej, ne? To se tam dá přece najít.“

„Co jako?“ dělá muzikant, že nepochopil, protože nechce.

Cirkusák se snaží vysvětlit něco, čemu dobře nerozumí: „No, na internetu přece je kdeco… tam bysme ho mohli najít, ne?“

„A jak? Ty vole,“ upije muzikant kafe, „dyť kdyby tam byla fotka, tak bude třicet, čtyrycet let stará… takže i kdyby tam byl, tak z toho vy dva furt nebudete mít jistotu, že je to von. A stejně tu není připojení, kurva,“ řekne a zahledí se na kamarády: „Máte voči?“

Zloděj ho pochopí: „Jasný! Já žádnejm těmhle moderním kravinám nevěřím… tam může dát kdokoli cokoli… to je na hovno… musíme ho vyčíhnout sami!“

A tak vyrazí do města. Beztak potřebují nakoupit.

Nejdřív zamíří k hospodě.

Čím víc se k ní blíží, tím jsou obezřetnější, sklápí hlavy, koukají do země, rozhlížejí se úkosem. Vede je muzikant, cestu už zná.

Vede je městečkem v pohraničí, kde barevné omítky jsou stále ještě výjimkou a vzácností… a ty šedivé se v puchýřích obnažují až na cihly. Městečkem, kde se střídají opravené i rozpadající se podstávkové domky původních obyvatel, veliké a zčásti zchátralé vily předválečných podnikatelů, s paneláky, z nichž některé už vyměnily depresivní šeď z dob svého vzniku za současnou kašírku barevné fasády… a to všechno pospolu třeba i na jedné jediné ulici. A oni pochopí, proč byl jejich relativně velký dům tak levný.

A jak jdou vedle sebe – muzikant uprostřed, zbylí dva po jeho stranách, tváře skryté v imaginárních límcích – mají všichni tři na okamžik pocit, jako by kráčeli divokým západem, přivřenými víčky sledují vánek těkající nad zahřátým asfaltem, poletující list nadnášený jeho horkým dechem, hrdinové easternu, kteří se rozhodli vzít spravedlnost do vlastních rukou. Když vyrazili z domu, byli samá řeč, teď, krok za krokem, ztrácejí jejich slova souvislost a zanikají v šumu ulice. Nejdřív přestal každý z nich poslouchat ty druhé, pak je opustila chuť formulovat, a nakonec i síla vyslovovat.

Jak se blíží k hospodě, schovávají se vypasení cirkusák se zlodějem, z obavy před prozrazením, za hubenou figuru muzikanta, opatrně se rozhlížejí, až se nakonec postaví každý k jedné straně okna, o kterém jim muzikant řekne, že vede k výčepnímu pultu… nahlédnou dovnitř.

Chvíli jsou zticha, zaostřují, zkoumají. Téměř klukovská cesta od domu až sem, cesta uličkami easternového městečka se náhle mění v návštěvu muzea, kde pro romantiku není místo… mění se v pohled skrz vitrínu času.

„Je to von… sichr, je to von,“ zašeptá zloděj a jeho hlas je zcela bez výrazu.

„Je…“ souhlasí cirkusák.

Muzikant si spokojeně oddechne.

Všichni tři se zahledí na sebe. Svaly v obličeji jim zkamení, víčka přestanou mrkat, dívají se na sebe, ale zároveň jako by mezi ně někdo postavil převrácený dalekohled.

Hospodský sedí na židličce za pípou a drnká na kytaru. Trampské písně jsou jedinou chvílí, kdy se v osamění otevírá světu.

24

Přerušovaná dělicí čára se slila v plnou, aniž bych postřehl, jestli se tak stalo rychlostí nebo zákazem předjíždění. Byl jsem myšlenkami jinde.

Bratranec taky mlčel, prohlížel si krajinu: „Jako ukrajinská vlajka, viď?“ zeptal se najednou.

Skoro mne tím vylekal: „Cože?“

„Krajina. To modrý nebe a žlutý, hořčičný pole… ukrajinská vlajka je modrožlutá, ne?“

„Jo, je.“

Ticho.

Když jsem včera zjistil, jaké knihy skrývají bratránkovy igelitky, zatrnulo mi. Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo rozpačitě koukat a mlčet. Sotva jsem ale začal číst, docházelo mi, že v nich celé ty roky hledal něco skutečného, průzračné dobrodružství, život, který nepřipomíná ten jeho, ani ten seriálový. Žil v dětské fantazii, kde se ještě pořád odehrávají příběhy, a ne řeči, a kde právo a čest vítězí…

„…hned po bouchačce…“ doplnil mě bratranec se smíchem a já si uvědomil, že přemýšlím nahlas, a zastyděl jsem se. „No a co – ty zas hraješ automaty!“

„Každej máme něco,“ řekl bratránek jakoby pro sebe. „Jak si myslel to, že v těch knížkách je něco skutečnýho? Dyť je to celý vymyšlený… a Karel May v žádný Americe ani nebyl, teda než to napsal.“

Nadechl jsem se a pak mi došlo, jak je ta otázka těžká. Odpovídal jsem nejistě, aniž bych chtěl: „Když máš dny jako přes kopírák, začnou ti splývat… až se ti zdá, že uplývaj jako sen – a ten je neskutečnej. Seš jako svá vlastní holografická projekce… jako bys neměl maso a kosti. Jenže čím víc si zvykneš na tuhle jistotu, tím víc se bojíš ji opustit, i když tušíš, že bys pak možná zase ožil…“ nevěděl jsem jak dál, ale začínal jsem tušit, že i tohle je důvod naší cesty. Už dlouho mě napadalo, že kdybych se zítra neprobudil, nic by se nestalo. Kdokoli z nás. Včetně proroků.

Bratránek chvíli mlčel a pak si to přebral po svém: „Vidiš, a já tu jistotu vopustil – takže sem živější než ty a ty mi budeš něco vyčítat.“

„Di do prdele. Ty si nic nevopustil – ty si akorát všecko posral a všecko vopustilo tebe.“

„I tak se to dá říct… ale výsledek je stejnej, nemyslíš?“

Zaváhal jsem… „Nevim.“ Jisté bylo jedno – ani on, ani já nevíme, co chtít, abychom přestali být jen představou sebe samých.

Pustil jsem raději muziku. A přestal myslet.

Můj oblíbený písničkář se anglicky ptal jistého señora, jestli ví, kam to jedou… je to Armagedon, nebo Eden?

Cesta byla hned příjemnější.

Jediné, co mě rozladilo, bylo, když bratranec vyndal z přihrádky automapu a místo toho, aby ji poté, co v ní beze smyslu a zájmu listoval – k naší cestě jsme žádnou nepotřebovali –, vrátil na původní místo, položil ji jen tak halabala na palubní desku.

„Tam nebyla!“

„Aha.“

U krajnice stál stopař. Pobuda v našem věku oblečený v zeleně fialových šusťácích, u nohy velikou kabelu. Došlo mi, že ho znám od vidění. Včera jsem se s ním potkal v supermarketu u pokladny a jednou, asi před měsícem, jsme kolem něj projeli se známým, který ho kdysi svezl, a tak už znal jeho fintu – spustí dojemnou i zábavnou historku o tom, že u nás rok nebo i dýl pracuje jako zedník, ale o veškerý výdělek ho připravil mafiánský zaměstnavatel a teď vrací domů jen s taškou… stopem, na autobus nebo vlak nemá, ani na jídlo, ale když mu ten můj kamarád nabídl chleba se salámem, tvářil se kysele.

„Chce se mi chcát a mám hlad,“ vyrušil mě z úvah o stopaři bratranec.

Zastavil jsem u nejbližšího motorestu. Taky se mi chtělo.

Na záchodě jsme potkali naše dva ekofarmáře: „Na vejletě?“ zeptal se mladší.

„Kde?“ podivil jsem se – byli jsme sotva kilometr za městem.

„Něco tak…“ odpověděl mu bratranec.

Nad umyvadly visela veliká zrcadla. Viděl jsem sebe a viděl jsem bratrance. On měl čisté a frajerské tátovy šaty a byl čerstvě vymydlený, já celou noc nespal, neholil se a měl na sobě to, v čem jsem včera odpoledne vyrazil na nákup, v čem jsem skoro celou noc proseděl na schodku před chatou. Kdo z nás vypadal na první pohled jako čerstvý bezdomovec? Připadlo mi, jako bych se takhle vcelku viděl poprvé v životě, jako bych až doteď vnímal jen to, co člověk dokáže vidět pouze vlastníma očima, bez zrcadla… vzájemně nesouvisející části těla.

Umyli jsme si ruce, vešli do haly a tam se všichni čtyři postavili k policím s bagetami a soustředěně mlčeli – výběr ztěžovalo množství druhů.

„My jedeme pro ty ovce,“ řekl starší z farmářů chvilku poté, co se s neskrývanou úlevou dokázal rozhodnout pro kuřecí sendvič, aniž by si přitom byl jistý, na co má vlastně chuť.

„Aha. A kde… ste říkali, že to je?“

„Ještě v Zakarpatí… v takový prdeli,“ mávl rukou.

„Jo, to ste říkali… tam to teď bude zajímavý po tý mele… to jsem docela zvědavej… musíme zajít na pivo, až se vrátíte.“

„To víš, že jo! Kam jedem my, byl ale prej furt klid, jako by se nic nedělo.“

„Hodně štěstí!“

25

Farmáři byli z podstaty dobráci. Naučil je to život se zvířaty, jejich oči. Sotva odbočili na hlavní cestu, mával na ně stopař v zeleno fialových šusťácích…

„Dobrej… Kam to bude?“

„Ďakujem,“ řekl stopař, ale s odpovědí nijak nespěchal… využil otevřených dveří, usadil kabelu, pak sebe, zabouchl dveře a počkal, až auto nastartuje, ani poté však nepromluvil. Pro jistotu počkal, až se rozjedou, teprve potom zkroušeně odpověděl: „V Mukačevo…“ a řekl to tónem, jakým mohl na otázku – kam to vleče ten kříž, odpovědět sám Ježíš: Na Golgotu. „V Mukačevo,“ dal do tónu toho slova všechna nudná nedělní dopoledne strávená s babičkou v pravoslavném kostele: „Vše leta zděs rabotaju, rik na budivelnij lisi, a vsi groši zibrani mafija. Tolka čemodan u menja. Nikakoje groši na pojezd, na avtobus. A ja dolžen idti dodomu, babusja zomiera. Nemate požičať groši, děngy – peníze, na vlak, keď mi date adres, poslati… pošlem… kljanus!“

„Počkej…“ zarazil se dobrosrdečný farmář.

„To je ale ovšem skvělý!“ zaradoval se druhý a oba se na sebe spiklenecky a nadšeně zahleděli.

Stopař zpozorněl, nemohl chápat důvod jejich radosti, a tak raději začal sám: „Slovensky znaju trochi od děduška on byl – jak vy govorite – vychodňar.“

„Takových je spousta i tady,“ otočil se dozadu farmář, který neřídil, „…jak po válce vyhnali Němce, nahnali sem komanči právě východňáry. No, ale – ať to nezamluvíme – víš ty, člověče, kam my dva zrovna jedeme?“

„No?“ přidal se řidič s napětím v hlase, které vždycky tají veselé překvapení.

„Ni…“ hlesnul stopař.

„Do Mu–ka–če–va!“ vyklopili farmáři dvojhlasně, jako by to byla nacvičená báseň. Oči jim přitom zářily jako skautům.

Stopař zkoprněl.

26

Blázinec, kam jsme měli namířeno, stál v okrajové čtvrti okresního města. Že se tam léčí i jiné závislosti než pití a drogy, jsem věděl úplnou náhodou – stejnou potíží jako můj bratranec trpěl totiž kdysi i náš soused. Východňár, tak jako my. Většina rodin v našem kraji měla předky z východního Slovenska – Rusíny či Ukrajince. Byli k nám přesídleni poté, co poválečné události vyklidily domy původního obyvatelstva a ty pak musely přijmout nové hospodáře. A přijaly je mlčky. Některé byly dokonce i rozebrány a po trámech odvezeny na východ. Jejich noví majitelé totiž nenašli zalíbení ve zdejší krajině, a tak byly původně lužické podstávkové domky přeloženy do východoslovenských roubenek… či jiných nářečí. Ty, v nichž se jejich noví majitelé rozhodli zůstat, ušly sice rozebrání, ale osadníci na ně naklonovali svůj vkus, své tradice, svůj vztah k majetku či práci – zkřížili je, jako se teď farmáři chystají křížit východní ovce s těmi zdejšími. Krajina, spolu s tím, jak byli vyhnáni její tvůrci, povadla a přišla o důstojnost. Od té doby trpělivě čeká na novou, na lidi, kteří se do ní narodí a budou ji brát za svou, jako jednoho ze svých předků.

„Myslíš, že ty ovce dovezou?“ zeptal se bratranec, snad proto, že mu ticho začalo připadat jako něco, co by mohlo svádět k přemýšlení.

Pustil jsem autorádio: „Co já vím. Tobě na tom záleží?“

„Ne.“

27

Stopař poté, co se dozvěděl, kam mají jeho dobrodinci namířeno, na okamžik – uštknutý dobrou zprávou – oněměl. V Mukačevu v životě nebyl a za nic na světě tam nechtěl.

„Hodíme tě rovnou před váš dom!“ přisadil spolujezdec, „tomu govoríme – náhoda!“

„To hej…“ zvadl stopař, ale hned se opravil: „Tak!“ A horečně přemýšlel.

Farmáři jeho mlčení chápali jako výraz neschopnosti uvěřit štěstí, které ho potkalo, a tak empaticky mlčeli, jen se na sebe vesele mrkali.

„Buď laska… prosim,“ ozval se Ukrajinec.

Oba se po něm otočili s nadějí, že teď konečně budou svědky výbuchu radosti a užijí si zasloužených díků.

Zklamal je: „Meni potribno v tualet… čurať, buď laska,“ hlesl.

Podívali se po sobě. Jeho prosbě sice rozuměli, byla veskrze lidská, jejímu tónu už ale ne: „Ty nemáš radost – nemusíš si půjčovat žádné děngy – groše, rozumíš, nic… a pozejtří seš doma! Hele, tam u vas dóma, vokrug Mukačeva, to čto u vas těpjer slučilos, něimělo… dazvuky?“

Ukrajinec přikývl, a dokonce se usmál, ale vlažně.

Řidiče něco napadlo: „Ponimaješ menia?“ zeptal se starostlivě.

„Tak,“ odpověděl stopař a poposedl, aby naznačil, že je to akutní.

„Vyděržaj – za kousek bude rest plac – odpočivadlo… s hajzelom.“

Když odbočili k malému plácku s betonovým stolem a dvěma lavičkami po stranách, sahal už stopař po tašce. Když zastavili, popadl ji, vzal za kliku ode dveří a vyrazil k řídkému březovému lesíku vysázenému podle geometrické šablony… a za pár vteřin se v něm ztratil.

Farmáři se na sebe zahleděli. Nechápali.

„Vypadáme snad jako zloději, vrazi?“ zkoumali se ve zpětném zrcátku, ale to jim ukázalo jen dva chovatele ovcí ze západního pohraničí.