Deník rebelky

Moje trhlá rodinka

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Karen McCombieová

Deník rebelky – Moje trhlá rodinka – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

E-knihy v edici Deník rebelky:

Moje trhlá rodinka

Moje trapný dvojče

Moje šáhlý bábinky

Moje tajná přání

Obsah

1. Uch – och, jsem vážně vytočená

2. Vánoční stromek, který hledal útočiště

3. Otázka: Tohle je zábava? Odpověď: Není.

4. Jednočlenné obecenstvo (králík)

5. Jé, to je krásná díra

6. Jaúúúúú...

7. Sonny a divné „to je fuk“

8. Devět životů a mínus spousta životů...

9. Nervózní myšlenky

10. Divně divný

11. Hnusně vlezlé našeptávání v mozku

12. Mrzoutství na druhou

13. Už jsem zažila lepší pondělní odpoledne

14. Úžasný, co? No jo...

15. Jen tak si hopkat

16. Super lhář

17. Šok z ujetých ponožek

18. Pomsta je sladká

19. www.jakzabítsonnyhobirda.com

20. Mrzout jako já

Pro mého staršího bráchu Freda, který mě naučil číst (vlastně ne).

S láskou KaKa x

Uch – och, jsem vážně vytočená

Měla jsem kapku nabručenou náladu.

Teda, nabručená jsem byla už hezky dlouho, vlastně už tři roky.

Myslím, že ta mrzoutská nabručenost začala přibližně tou dobou, co se naši rozešli. Dneska už mi to nijak zvlášť nevadí, ale asi jsem si na to mrzoutství zvykla. Řekla bych, že pocit štěstí a tyhle podobný věci mi prostě dvakrát nesedí.

Zatímco o Sonnym se to říct nedá...

„Co je to s tebou?“ vyhrkla Letitia, která přestala brebentit v tu ránu, co na mém konci telefonní linky kdovíjak zaregistrovala nabručenost.

Co bylo příčinou mé nejnovější nabručené nálady? Ten rámus, který řinčel celým domem: mamčina klasická hudba se tloukla s Willovým zběsilým luxováním a do toho znělo Martino pobrekávání občas přehlušené babiččinou ukolébavkou a všechno to vylepšovalo hulákání Kennedyho, hlučného nejlepšího kámoše mého bráchy. Copak si nějaká holka při tom všem může poslouchat to super úžasný cédéčko od Magic Numbers?

Tak tohle je něco, kvůli čemu nemrzoutím fakt nikdy: hudba. Teda, myslím poslouchání hudby – ne že bych na něco sama hrála. Na rozdíl od Sonnyho jsem po mamce nezdědila její geny rozeného muzikanta; zdědila jsem jen polovičku taťkovy sbírky starých rockových nahrávek (ale taťkovi o tom ani muk, mohl by ji chtít zpátky).

Na hudbě je senzační jedna věc, hudba dokáže udělat absolutně skvělou náladu, ale přitom k tomu není nutné, aby se člověk křenil na každém kroku jako idiot. (Hmm... kdopak se to tady vlastně kření na každém kroku? Počkejme... No jasně, Sonny!)

„Jsem v pohodě,“ zalhala jsem Letitii, zatímco jsem Psovi na oddechující chlupatý bříško lepila svítící samolepicí lístky z bločku na vzkazy. Pes je moje kočka. Chci říct, že tak se jmenuje moje kočka. Jasně, dost to mate. Jasně, byl to můj nápad (když mi bylo pět), že naše kočka dostane jméno Pes. Sonny jí chtěl říkat Ponožka, to kvůli jejím bílým packám, ale já byla naštvaná, protože Sonny chodil zkoušet roli Rozkošného chlapečka v nějakém hloupém představení našeho místního Severolondýnského dramatického klubu a naši mu věnovali devadesát procent své pozornosti (nic nového), takže to radši rychle vzdali a dovolili mi pojmenovat naši kočku Pes, aby mi to nějak vynahradili.

Počkat, tohle je zajímavé: možná jsem nabručená mnohem déle, než jsem si myslela...

Letitia si povzdechla. Na mou jasnou lež samozřejmě neskočila, ale tak strašně moc se potřebovala vypovídat o svém nejnovějším Klukovi snů, že byla ochotná se vykašlat na všechny ohledy a mlít dál bez ohledu na mou případnou nabručenost – a dokonce i případnou lež. „No uznej, že je k sežrání, viď? Že si to taky myslíš, Sadie?“

Chvalozpěvem na Stefana Yatese mě otravovala už celou naši přestávku na oběd, takže mě dost štvalo, že se neovládne a nudí mě s ním dál, protože když zrovna o někom zamilovaně neslintala, jako kámoška byla vážně fajn.

„Asi jo...“ huhlala jsem a v duchu dumala, kolik těch samolepek na Psa stihnu nalepit dřív, než začne vztekle švihat chundelatým ocasem. Nejspíš hodně, protože Pes je ztělesněná trpělivost. Už osm let snášela, že s ní z nudy provádím dost hloupý věci, i když nikdy jsem nebyla přímo surová. Ani jednou nezasyčela a nepoškrábala mě, dokonce ani tenkrát, když jsem z ní chtěla udělat robota a celou ji zabalila do alobalu.

Chudinka Pes. Možná by měla být míň hodná a víc hajzlík, jako Clyde. Ten by si za nic na světě nenechal lepit samolepky na srst. První by sežral, pak by vám počural oblíbené boty, aby vás přivedl k rozumu a dokázal vám, že tenhle králík podobné nesmysly prostě nestrpí.

„Ty, ale on není jenom krásnej – on je i citlivej. Nezdá se ti?“

Letitia nemohla ani náhodou vědět, jestli Stefan Yates je „citlivý“ nebo ne. S jistotou věděla akorát tolik, že se jmenuje Stefan Yates, je ve škole o tři třídy výš a patří do tenisového týmu dvanáctého ročníku, protože to minulý týden stálo ve školním časopise. Jenže když se Letitia poblázní do nějakého kluka, maličkostmi typu fakta se vůbec nezatěžuje. Nejspíš ji docela baví připisovat Klukovi snů vlastnosti, které si jenom tak vycucala z prstu, a pak sebe sama přesvědčovat, že to je pravda.

Uznávám, že správná holka má mít koníčka. K Lettyiným dalším zájmům patří gymnastika (je úžasně ohebná) a hihňání (hrozně nakažlivé a užitečné, protože mě vytrhuje z mých nabručených nálad). Jen škoda, že se zrovna teď nemůžu dívat, jak předvádí krabí chůzi pozpátku, nebo se s ní zrovna něčemu nehihňám. Škoda, že zrovna tenhle její koníček mi dělá z mozku bramborovou kaši.

Naklonila jsem se k počítači, abych ho pustila a – až zamaskuju bing při nastartování – napsala e-mail své další kamarádce Hanně, čistě jen abych trochu ulevila svému zmučenému mozku. Ale á-ha! Nemusela jsem být detektiv, abych zjistila, že u mého počítače byl předtím vetřelec. Nejenom že ho nechal zapnutý, ale sotva se monitor rozzářil, objevila se webová stránka fotbalového klubu Arsenalu, na které byla obrovská fotka luxusního stadionu Emirates.

Sonny. No jasně.

Kdo měl POŽÁDAT, jestli může k mému počítači, protože ten jeho je v opravě, ale kdo se tím neráčil obtěžovat? No jasně.

A co dalšího tady ještě hledal? Prohrábla jsem historii... Divadla, to jediné z celé kultury. No jasně.

Potom stránka Jackass; samé klipy trapných vejtahů. No jasně.

Blázen do fotbalu, posedlý slávou a rozchechtaný nad každou blbostí: jo, a máte mého bráchu jako na dlani.

„... a fakticky jsem měla dojem, že kouká přímo na mě, ale taky je možný, že mu akorát do očí svítilo slunce...“ brebentila Letitia.

Ach, Letitie, Letitie, Letitie. Zmínila jsem se už, že jedním z jejích dalších koníčků je pročítání těch stránek časopisů, kde čtenářky chtějí poradit se svými problémy? Zvlášť s těmi, které nějak souvisejí s partnerskými vztahy? Věčná škoda, že Letitia nikdy žádnou z těch rad nepoužila na svoje vlastní vztahy s kluky. Jednou jsem to zkusila, přednesla jsem Letitii o jednom jejím Klukovi snů docela krutou přednášku na téma „Z toho nikdy nic nebude“. Zčistajasna vypadala jako uslzený zakrslý králíček, co právě schytal surový kopanec, a já se cítila jako totální podrazák, takže už jsem to víckrát nezkoušela.

Ale teď, protože jsem si na uších neuměla stáhnout zvuk, odklikla jsem vyhledávač a ťukla na ikonku vzkazů.

Jak to jde? vyťukala jsem v naději, že Hanna zrovna sedí u počítače a je k prasknutí plná novinek, které zrovna dnešního pátečního večera touží vyklopit. Třeba že se kolem jejich domu (číslo 50) právě přehnal ničivý tajfun a míří se zkázou přímo k nám (k domu číslo 135) a cestou hltá auta, smetí i malé stařenky.

Nic moc, odepsala okamžitě Hanna. Dělám úkoly.

Takže na náš kout Londýna za minutu tajfun neudeří. Stromy v parku Highbury Field se neohnou až k zemi, z té spousty kaváren a barů lemujících nedalekou rušnou Islington vzdušný vír nevycucne všechny stolky a židle. Prostě nuda.

A co děláš ty? přidala Hanna.

Taky nic moc. Za chvíli skáknu do sprchy.

Po pravdě, seděla jsem tam v kalhotkách a podprsence (co k sobě nepatřily, chci říct, co se k sobě děsně nehodily), protože Letitia mi zavolala přesně ve chvíli, kdy jsem na sebe chtěla hodit župan a odklusat do sprchy, abych ze sebe opláchla celý školní týden.

Rozhodně jsem však neměla v plánu vykládat Hanně, že mi do levého ucha právě buší jednostranná a super-extra-nudná konverzace s Letitií. I když mám Hannu i Letty hodně ráda, ty dvě se navzájem zrovna moc nemusí. Stačí před jednou z nich utrousit to sebekratší a jen nepatrně kritické slůvko o té druhé, a ona po tom skočí a nafoukne to do obřích rozměrů, jestli teda chápete, jak to myslím. Jako by spolu byly ve věčné válce o titul Nejlepší kámoška z mých nejlepších kámošek. (Hele, lidi – já za to fakticky nestojím...)

Ale aspoň trochu mi usnadňuje život – a kamarádství – ta věc, že s Hannou sice bydlíme ve stejné ulici, ale do stejné školy jako já s Letitií nechodí. (Mimochodem, pokud jde o mě a o Letty: kamarádíme se od prvního dne, co jsme se potkaly na druhém stupni, kdy nás k sobě posadili při hodině francouzštiny a my se společně pošklebovaly učitelčině legračnímu francouzskému přízvuku. A pokud jde o Hannu: její rodina se do naší ulice přistěhovala loni, a sotva jsem ji zahlídla, jak za zády svého brášky předvádí, že ho škrtí, hned mi svitlo, že my dvě spolu budeme vycházet přímo suprově.)

Nechceš jít zítra ráno nakupovat? zeptala se Hannah e-mailem.

Ne, to jsem nechtěla.

Hannina posedlost nakupováním je totiž stejně nudná jako Lettyina umanutá zamilovanost do Kluka snů. Obchody v Islingtonu – na Upper Street, Essex Road a v nákupním centru u stanice metra Angel – jsou všechny fantastické. Jsou to pobočky různých řetězců, retro butiky a příšerně drahé značkové obchody, kde moje okopané tenisky doslova bijou do očí, jako by svítily nebo naopak byly uplácané z bláta. Ale kdybych se nechala otráveně protáhnout každičkým tím obchodem dvakrát (protože jedna návštěva Hanně na její výběr nestačí), z té nekonečné nudy by mi zaručeně hráblo.

A zrovna tenhle problém mi občas vrtá hlavou: myslíte, že když se člověk snadno znudí, jde o příznak nedostatečně vyvinutého rozumu?

Pokud totiž jo, tak jsem, uch-och, tak jsem v pytli.

Nemůžu – už něco mám, zalhala jsem Hanně v e-mailu.

„Ale hele, není úplně vyloučený, že si mě taky nevšimne, viď, Sadie?“ drnčela Letitia. „Chci říct, kdybych ve škole začala chodit do tenisového klubu, kdoví, co všechno by se stalo?“

Víte, klidně bych přísahala, že rámus ve zbytku našeho domu ještě zesílil. Každopádně Willovo zběsilé luxování řvalo víc (mamčin přítel o sobě s oblibou tvrdí, že je „moderní muž“, a ochotně vykonává víc než svůj díl domácích prací, ale mezi námi, podle mě tím spíš maskuje, že trpí těžkou obsedantně-kompulzivní poruchou). A všechno ostatní zesílilo o jeden až dvanáct decibelů, aby přehlušilo své okolí.

„Ty mě stejně moc neposloucháš, viď, Sadie?“

„Ale jo, poslouchám!“ lhala jsem Letty.

„No, já jen že slyším ťukání. Pročítáš si e-maily nebo co, že mám pravdu?“

„Ne, čestný slovo!“ bránila jsem se a ucukla rukama od klávesnice, jako kdyby byla rozpálená doruda. „Náhodou zrovna hladím Psa!“

Pes zapředla hned v tu vteřinu, co jsem ji poškrábala na hlavě, a v mžiku mi odpustila těch pětadvacet svítících samolepek, které ji změnily na kočku sešitou z fluorescentních záplat.

„Hmmm,“ zabrblala dotčeně Letty, ale trucování jí dlouho nevydrželo. „Hele, chceš si dát zítra ráno sraz?“

„Jasně!“

Snažila jsem se, aby to vyznělo nadšeně, ale upřímně přiznám, že jsem se vážně děsila, že si budu muset poslechnout znovu celou tu pohádku o nadaném a úchvatném Stefanu Yatesovi, ale tentokrát tváří v tvář (takže jenom těžko zamaskuju, že přitom otráveně zívám), ale když mě Letty teď nachytala, cítila jsem se tak děsně provinile, že bych kývla i na její návrh, že budem v obchoďáku tančit pro lidi na sobotních nákupech kankán a k tomu zpívat hity z Muzikálu ze střední. (Prosím, prosím, ať ji zrovna tohle vážně nenapadne...)

„Super. Tak já ti ráno brnknu, Sadie, a domluvíme se, co podniknem.“

„Jo, ráno. Tak zatím ahoj.“

A tak jsem konečně bez Letty a dokonce i bez Hanniných e-mailů (možná ji zaujal nějaký absolutně fantastický domácí úkol) na Psa připlácla poslední samolepku a natáhla se přes postel, abych zesílila zvuk na svém CD.

„Sadie...?“ ozvalo se před dveřmi mého pokoje.

Ticho, naprosté ticho. Kdybych ho tak doma mohla mít aspoň trošičku!

„Jo, Sonny?“

Sadie + Sonny.

S bráchou se známe už od doby, kdy jsme byli skoro navlas stejná mikroskopická vajíčka, stulená těsně vedle sebe. Vlastně, možná jsme se k sobě ani netulili: mamčina děloha musela dvěma tvorečkům menším než špendlíková hlavička připadat velká jak olympijský stadion. Možná jsme od sebe byli tak daleko jako dva fotbaloví fanoušci na opačných stranách stadionu Emirates; Sonny na své straně dělal pidihvězdy a já na svém konci jsem tiskla svou pidihlavičku uchem na stěnu dělohy a snažila se zaslechnout hudbu z vnějšího světa.

Ale tak to dlouho nezůstalo, to dá rozum. Jak se naše buňky množily a dělily a množily a dělily kdoví kolikrát, oba jsme z velikosti hrášku dorostli do miminkovské velikosti, zkrátka jsme se museli k sobě přiblížit, mačkat se jeden na druhého a kámošit se.

Sadie + Sonny = dvojčata.

„Takové požehnání! Váže je doživotní pouto...“ povzdechla si jistě babička při pohledu na nás mrňousky, když jsme leželi v jedné umělohmotné postýlce vedle mamčiny nemocniční postele.

Jo, dvojčata fakt váže super pouto. Za těch třináct let babička nastřádala spoustu výstřižků o výjimečných vazbách mezi dvojčaty. Její oblíbená bajka je o dvojčatech rozdělených hned po narození. Našla si stejné povolání, vzala si partnery stejného jména, trpěla stejnými chorobami, a když se pak někdy v pětasedmdesáti nebo kdy spolu konečně potkala, rázem si navzájem padla do náruče.

Pokud jde ale o mě a Sonnyho, naše výjimečné pouto je fakticky něco extra. Óch, pardon – chtěla jsem říct úplná nula. Naše výjimečné pouto prostě neexistuje.

„Dejte na mě, začne vás to k sobě táhnout, až budete trochu starší,“ pronesla jednou babička moudře, když jsem ji zklamala prohlášením, že nemám ani páru, co se bráchovi kdy honí hlavou. „Až budete jeden od druhého daleko a přijde nějaká krize – to potom se oba naladíte na stejnou frekvenci.“

Od babičky to vyznělo moudře. Hned nato se mě ale pokusila přesvědčit o tom, že zubní víla doopravdicky existuje a že číslo na ni je v telefonním seznamu.

„Dvojčata? Och, ta si jsou tak podobná, až z toho jde strach!“ Takhle by se jistě ráda chlubila svým přátelům a sousedům. Ale Sonny je tak pozitivní a srší tak hnusně strhující energií, energií, energií, že po hodině v jeho společnosti má člověk pocit, že ho proti jeho vůli donutili zaplavat si v limonádě a pak se vyválet v práškovém cukru.

A já? Hodinu v mé společnosti byste zvládli bez problémů, aspoň myslím. Teda, pokud vám nevadí špetka jízlivosti, nabručenosti a pár divných a k smrti nudných zlozvyků. (Zkuste mi znovu připomenout: proč se moje kámošky kvůli mně perou?!)

„Hele, můžu si půjčit to první cédéčko od Arctic Monkeys, Sadie, protože jsem Kennedymu zrovna vyprávěl o té skladbě – uch!“

V našem domě bychom všichni měli dodržovat takové drobné, ale důležité pravidlo: když jsou dveře u pokoje zavřené, nikdy, a tím myslím NIKDY, do nich nevcházejte rovnou. Nejdřív zaklepejte a pak POČKEJTE, až zaslechnete pozvání. Tohle drobné, ale důležité pravidlo tu platí už nějakých pět let, ale Sonny ho POŘÁD JEŠTĚ nedokázal pochopit.

„Jé, ty jsi nahá!“ konstatoval Sonny s protivným úsměvem na tom hloupém obličeji, když se zastavil na prahu mého pokoje. (Během toho dlouhého nehybného okamžiku jsem si – úplně pitomě – stihla všimnout králíka Clyda, jak vhopsal otevřenými dveřmi dovnitř a přitom blaženě hlodal výživný toaletní papír, který se za ním táhl po chodbě a nejspíš končil u prázdné kartonové roličky na držáku vedle záchodové mísy.)

„VYPADNI, SONNY!“ zavřískla jsem, když jsem se konečně vzpamatovala a popadla první věc, kterou jsem se mohla zakrýt. Akorát škoda, že to byl jenom ubohý zbytek bločku s fluorescentními samolepkami. „A NEJSEM NAHÁ – MÁM NA SOBĚ PODPRSENKU A KALHOTKY!“

Odněkud z polovičky schodiště se přes hluk vysavače a breku a toho všeho ozvalo Kennedyho chrochtavé řehtání. No bezva.

„Promiň, Sadie!“ zazubil se Sonny plaše a zastrčil ruce do kapes plandavých maskáčů. Uvědomila jsem si, že se ani nehnul, jako by si pořád ještě sliboval, že ze mě to cédéčko s Arctic Monkeys vyrazí.

Jo, to zrovna.

„ŘEKLA JSEM, ABYS ODTUD VYMÁZNUL, SONNY!“

Tradice je úžasná věc. Sotva jsem ho okřikla, Sonny ze sebe vyrazil svoje zrádcovské tradiční zaječení, které k němu patřilo od časů, kdy jsme byli ještě tak malí, že si to ani nepamatuju. Dneska to samozřejmě dělá míň jako žalování a víc proto, aby mě normálně vytočil. Což se mu povedlo. Stoprocentně.

„MAMÍ!“ Dup, dup, dup, běžel Sonny po schodech dolů a já zatím vylítla a zabouchla dveře. „Sadie mi řekla, abych vymáznul!“

Sadie řekla tohle... Sadie řekla tamto. Sadie řekla tohle... Sadie řekla tamto.

Moc bych si přála, abych se dokázala nenaštvat nad jeho omíláním té jediné věty, protože to by mu ji zaručeně znechutilo.

„Ale propána. No tak si toho nevšímej,“ odpoví mu zasněně mamka jako obvykle. Neslyším ji jenom kvůli zavřeným dveřím, zběsilému luxování a stádu houslí, které se vyšplhaly k ječivému crescendu.

Grr. Zčistajasna jsem měla toho blázince, co se mi vnucoval místo domova, fakt plné zuby. Vypnula jsem CD přehrávač a drapla džíny – no dobře, opatrně jsem je vytáhla zpod Psa – oblékla se přesně během tří vteřin (k nevíře, kolik adrenalinu člověk načerpá z obyčejného zahanbení nad podprsenkovo-kalhotkovým ohozem).

Tak ahoj, dome, ahoj, rodino.

Nejvyšší čas na rande s vánočním stromkem...