Ela a Mrkvička

Půlnoční strašidlo

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Dagmar H. Mueller, Miriam Cordes

Ela a Mrkvička – Půlnoční strašidlo – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Něco o mně

Jmenuji se Ela Herzogová a je mi jedenáct let. Jmenuji se vlastně Eleanor, ale všichni mi říkají Ela, proto mi můžete také tak říkat.

Mám ráda spoustu věcí, nejvíc ze všeho ovšem svého poníka: princeznu Mrkvičku, první a jedinou. Je to nejkrásnější poník na světě!

Bydlím se svými prudibratry Sebastiánem (osm let) a Filipem (třináct let) na našem Malinovém statku.

Kdo z vás má bratry, tomu nemusím vyprávět, jaká je to svízel. Bratry by měli zakázat. Přinejmenším tehdy, když je v rodině ještě také dívka. Na co tatínek s maminkou mysleli, když si pořídili dva kluky, to vážně nevím. Mám ovšem pocit, že toho maminka někdy lituje. Séba a Fíla jsou stále připraveni tropit ty největší lumpárny a hlouposti.

Bydlíme s mámou, tátou a oběma brášky v našem starém, bíle natřeném selském domě. Bydlí tu s námi také babička Marie, která se k nám nedávno přistěhovala z města.

Babička Marie je pravá dáma a celý život žila v krásném bytě v Hamburku. Teď ale bydlí u nás a chodí na dlouhé procházky se svým přítelem Karlem, který ji často navštěvuje. Babička Marie umí dokonce jezdit na koni! (Teď už nejezdí, jednou ovšem jela na princezně Mrkvičce.) Dříve – asi tak před sto lety nebo tak nějak – také jezdila na koni. Nyní je z ní ovšem, jak už jsem řekla, elegantní dáma v drahých značkových kostýmech. Podle mě se babička docela umí odvázat. Až budu velká, chtěla bych být také taková dáma jako ona. Pony-dáma samozřejmě.

Vpravo a vlevo od našeho domu stojí další dva menší domy, ve kterých dříve bydleli lidé, kteří pracovali na statku.

Dnes žije v menším červeném cihlovém domě na pravé straně Johana se svojí maminkou. Růžena bydlí s rodiči a svým otravným prudibratrem Arturem ve větším domě vlevo od nás. Růžena a Johana milují poníky stejně jako já a obě mají svého vlastního. Není to báječné?

Růženin poník je bělouš, jmenuje se Bělouš a zlobí stejně jako moje Mrkvička. (Maminka už několikrát říkala, že bychom měli oba poslat do nějakého výchovného ústavu. Přitom jsou naši poníci báječně vychovaní a já je nechci mít ani o kousíček hodnější nebo poslušnější.)

Johanin poník se jmenuje Balík, je to takový milý, ale trochu pomalý dobrák.

Něco o MNĚ

Ahoj, jmenuji se Mrkvička – jednou pro vždy jenom Mrkvička.

Žádná princezna a podobné hlouposti. Žiji společně s oběma svými kamarády Běloušem a Balíkem na krásném Malinovém statku.

Moje panička, tedy dívka, které patřím, se jmenuje Ela. Běloušova panička se jmenuje Růžena a Balíkova Johana. A to vám řeknu, tahle Johana, ta má pěkně za ušima. Růžena ani Ela nejsou žádní andílci, ale co Johanu všechno napadne, když je dlouhý a slunečný den… Ne ne, dejte pokoj.

Například jednoho krásného zimního dne jsme s Běloušem a Balíkem s našimi paničkami na hřbetě šlapali podél zamrzlého jezera. Holky si něco vykládaly o hip-hopu nebo něčem takovém, při čem dělají lidé divné pohyby. (Co všechno lidi nenapadne! Když už se chtějí pohybovat, je nutné si při tom vykloubit ruce a nohy?) Poslouchala jsem tedy jenom napůl a přemýšlela o mnohem důležitějších věcech.

Třeba co vymyslet na maminku mojí paničky, abych ji vylákala z kuchyně, když dá na parapet otevřeného okna vychladnout čerstvý nákyp nebo koláč. Nebo jak přimět Bělouše nebo Balíka, aby mi večer nechali svoje jablko. Většinou není špatné zvolit sázku. Samozřejmě ale jenom tu, kterou zaručeně vyhraju.

S Balíkem je to jednoduché. (Nemyslím to nijak zle, ale on zkrátka není ten nejchytřejší z nás.) U Bělouše to dá fušku vymyslet jak ho obelstít. On totiž žil jako hříbě ve stáji, kde měl jeho dřívější majitel stále puštěnou televizi. A Bělouš se asi často díval. Pravděpodobně na všechno, co v té mámivé bedýnce dávali. Nejraději na kriminální případy. Proto se pořád tváří, že všechno ví nejlíp.

Pravda je, že toho Bělouš kvůli své televizní minulosti opravdu ví hodně. A protože se mu s tou jeho detektivní zálibou zdá pořád něco podezřelého, nedá se snadno napálit. Občas se to ale povede, ihahahaha.

Ano, o takových věcech jsem toho zimního dne přemýšlela, když jsem najednou narazila na Balíkův zadek. Pohodila jsem zlostně hřívou. Co si to ten chlapík dovoluje?

Balík omluvně zařehtal. Prý to nebyla jeho chyba. Johana ho chudáka náhle a úplně nečekaně zastavila.

„Mám nápad!“ vykřikla Johana a otočila se na ostatní.

„Jaký zase?“ zeptaly se hned zvědavě Ela s Růženou současně. (Ela a Růžena jsou samozřejmě vždycky připraveny Johaniny bláznivé nápady okamžitě uskutečnit.)

„Zkrátíme si to!“ vykřikla Johana a vítězoslavně se rozhlédla, jako by právě vyřešila nějaký zapeklitý problém.

Já ale široko daleko žádný problém neviděla. Kdo by si chtěl zkracovat cestu, když může dlouhé hodiny cválat po zasněžených polích?

Ela a Růžena se na ni tázavě podívaly.

„Přes jezero!“ zářila nadšením Johana. „Pojedeme jednoduše přes jezero! Bude to určitě pořádně zábavné.“

Zábavné?

Bělouš varovně zařehtal. (Určitě už někdy v televizi viděl, jak se pod někým prolomil led a utopil se.)

Balík leknutím odfrkl. (On není zrovna dobrodružná povaha.)

„Není to nebezpečné?“ zeptala se Ela pochybovačně.

„Nebuď pořád taková opatrná, Elo,“ opáčila Johana. „Led je dost silný. Říkal to dokonce i tvůj táta.“

„Jenže Elin tatínek neříkal nic o tom, že je led dostatečně silný na to, aby unesl tři poníky i s jezdci,“ namítla Růžena.

Ovšem jako vždycky to trvalo jen chvilku a Johana obě dívky přesvědčila. Ty bláznivé holky nás opravdu hnaly k břehu jezera a rovnou na led.

„Pro slepičí hnůj!“ nadával Bělouš. „Připadám si jako hroch na bruslích.“

Balíka to pobavilo, ale hned potom uklouzl zadním kopytem a o vlásek unikl tomu, aby sám vypadal jako hroch na skluzavce. (Podobnost Balíka s hrochem není čistě náhodná. To se samozřejmě Balíkovi neposmívám, jeho kila mu sluší.)

„Jejda!“ vyjekla Johana.

„Neměli bychom se raději vrátit?“ zeptala se Růžena. „Nechci, aby se Bělouš zranil.“

Bělouš souhlasně zařehtal. Ne, to by v žádném případě nechtěl.

Lidé bohužel rozumí řeči poníků jenom zřídka. I když v tom mají naše děvčata docela cvik, někdy jsou úplně hluchá.

Jenže Johana se bezstarostně zasmála. „Poslechni, Růženo, vždyť Bělouš se nemůže dočkat. Připadá mu to báječné!“

Bělouš zase zařehtal. Tentokrát samozřejmě rozhořčeně.

Růžena to ovšem považovala za souhlas. A tak se stalo, že naše děvčata nedbala na naše varování a pobídla nás ke cvalu přes Wiesenauerské jezero. Byli jsme téměř uprostřed jezera, když to pod námi podezřele luplo.

„Myslím, že buď právě mají veverky mistrovství v louskání oříšků, nebo máme problém,“ zařehtal Bělouš.

„Veverky?“ odfrkl si nechápavě Balík. „Nevidím žádné veverky.“

(Však jsem říkala, že Balík není z nejbystřejších.)

Naše paničky nás zastavily. Neviděla jsem sice Elu na svém hřbetě, ale Růžena s Johanou vypadaly vystrašeně.

„Maminka říká, že když praská led, nesmí se dělat žádné prudké pohyby,“ zašeptala Růžena.

Zůstali jsme stát a čekali jsme. O chvíli později led tak silně zapraskal, že i Balík pochopil,
že náš problém teď rozhodně nebudou veverky. A přímo před námi se v ledu vytvořila široká prasklina. My poníci jsme leknutím udělali několik kroků zpátky.

„Co teď?“ hlesla vyděšeně Ela na mém hřbetě.

Johana nevydala ani hlásku.

„Neměli bychom se raději vrátit?“ navrhla Růžena.

To bylo přesně to, co si myslel i Bělouš. Nečekal, až mu dá Růžena pokyn, rychle se otočil a s krkem nataženým dopředu se rozeběhl zpátky ke břehu.

Bělouš také není lehká váha, my poníci nejsme zkrátka žádné baletky. Možná by to dopadlo jinak, jenže když je poník vyděšený a utíká, dupe přitom jako slon. Bělouš se náhle zastavil a zarazil kopyta do ledu. Vystrašeně pozoroval trhlinu, která se před ním rozšířila na všechny strany. Byla široká na šíři nejméně dvou kopyt a sahala dál, než jsme dohlédli.

„Co teď?“ ozvala se znovu Ela. Měla slzy na krajíčku.

Už jsem se viděla, jak na dně jezera žeru stolístek vodní (určitě není šťavnatý), ale nakonec jsme měli štěstí v neštěstí. Nějaký turista nás zpozoroval a okamžitě zavolal policii.

Čekali jsme vystrašeně a bezradně uprostřed jezera a doufali, že se trhliny nebudou zvětšovat. Potom přijela na břeh velká auta.

Můj milý koňský kobližku, přijelo snad všechno, co má kola, aby zachránilo tři dívky s jejich poníky před utonutím v ledovém jezeře. Dorazila dvě policejní auta a dvě velká hasičská auta se spoustou hasičů, kteří začali okamžitě pokládat na led dlouhé žebříky. Na žebříky položili dřevěné desky, abychom po nich mohli jít také my, poníci. To vůbec nebylo hloupé!

Cestu si už nikdy krátit nebudu, tu dlouhou historku ovšem trochu zkrátím. Nakonec jsme se všichni šťastně a suchou nohou dostali na břeh. Trochu potíže byly jen s Balíkem, který nechtěl pochopit, proč má šlapat po úzkých dřevěných prknech, když je vpravo a vlevo tolik volného místa. Nakonec Johanu málem shodil ze sedla, to už ale byli téměř u břehu.

„Tvůj tatínek přece říkal, že je led dost silný,“ pokoušela se později Johana ospravedlnit.

To ano, led byl dost silný, aby unesl člověka, ovšem ne poníky. Teď to děvčata věděla. Johaně se musí přiznat, že od té doby už nikdy nenavrhovala ježdění po zamrzlé vodě. (Spoustu nápadů, které z ní přímo tryskaly, to ovšem nijak neovlivnilo.)

Proč ale vlastně pořád mluvím o našich paničkách a obou mých kamarádech? Chtěla jsem přece povídat o sobě. Řeknu vám tedy, co mám ráda:

vyjížďky u jezera (v létě!) a brouzdání ve vodě (ovšem jenom tam, kde stačím),

dovádění ve výběhu,

vzájemné okusování hřívy (to je tak příjemné),

hledání nových cest,

pozorování lidí,

mrkvičku, oves, špenátové listy (nejraději čerstvé, vařené jsou ovšem také dobré), banány, bonbony proti kašli, čerstvou trávu, voňavé seno, čokoládové tyčinky, šlehačku, sýrové housky (ty dostaneme málokdy, u lidí ale často bývají), ředkvičky (samozřejmě ne každý den, jsou totiž pěkně pálivé), koláče, jablíčka, jahody a spoustu dalších dobrot a …

… svoji paničku Elu!!!