Copyright © Lenka Juráčková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-766-8

ISBN mobi 978-80-7462-778-1

1.

Slunko se tlačilo do škvír zohýbaných žaluzií.

Jen staré domy s nekonečnými stropy, přesně jako ten, ve kterém žila Lída, dokázaly pro své obyvatele ukořistit ještě trochu chládku. Sestra Helena (sloužící ve zdejším domově seniorů Slunečnice se stále intenzívnějším pocitem, že se sem vrací na místo, které její stará duše dobře zná) opatrně převedla keramické slony babičky Věry z okraje parapetu zase zpátky do bezpečí.

Pak vyklonila prsa do roztřeseného vzduchu ve městě; lidé netečně kmitali mezi krystaly budov. Křižovatkou se kroutily ranní autobusy, z vedlejší ulice rychle vzplál maják záchranky.

Přemýšlela, kam se vrtnout, s dovolenou na krku. Jestli má vůbec usilovat o dny volna. Může přece zavřít oči tady na zahradě, u domova. Šťastná může být stejně tak na tahu s děvčaty ze zdejšího prvního patra, kterým nestačí sešlost na dopoledním čtení. Ony potřebují ty pravé městské zálety! A do nich začaly zahrnovat právě sestru Helenu. Ve Mlýně, nejdelší restauraci ve městě (její budova ve tvaru pravého úhlu zasahovala do dvou sousedních ulic) je uctivě zdravily obě obsluhující směny. Nevěděla, jak je možné, že se ve společnosti zralých dam cítila tak dobře. Netahaly za sebou vedlejší účinky warfarinu, nadnášel je nějaký jiný čas.

Jo, tohle bude Helenina dovolená. Rozhodně smysluplnější, přirozenější a zábavnější, než kohosi donekonečna marně vyhlížet.

Vtáhla se dovnitř a hlučně porovnala hrnky na stolku. Věděla, že sama získala víc. Ony dámy jí to potvrdily.

„Lydie,“ Helena dýchla k hrbolatému kopci, který vyrůstal z levé postele. „Vy jste se ale vůbec nenapila, pojďte, zkusíme to spolu,“ přidržela ženě čaj před semknutou pusou. Krabatá tvář Lídy Krausové se pohnula jako velká jizva. Dvacet tři, Berdjansk, Ukrajina. Strnulý pohled do stropu, zbytečné otázky sester. Degenerativní onemocnění mozku. Ztráta chápání kognitivních pojmů i časových souvislostí. Dvojnásobný bypass, bisocard, neurol. Pod šedinami malé, nemluvné osoby se schovává zapouzdřený pláč. Tak nic, třeba to půjde později.

„Přinesla jsem vám větrník, máte přece ráda sladké,“ zkusila to přece jenom sestra a trpělivě hypnotizovala Lídina kulatá záda posetá fialovými květy.

Stařenka se podrážděně vymrštila: „Lidia, Lidia, říkám vám to pořád dokola, ne Lydie! A tohle nechci,“ píchla prstem s velikým červeným kamenem směrem k zákusku, který čněl v Heleniných rukách jako pomník.

„Nemám na to zuby, nevím, proč mi to cpete,“ štěkala ze své pevnosti mezi polštáři, která ji aspoň fyzicky chránila před světem. Střílela své jedovaté náboje a po očku pozorovala, jestli bílé kroky rezignovaně zastaví. Sestra jí opatrně přitáhla deku na odhalené hubené tepláky a zamířila se skomírajícím zákuskem ke dveřím. Zvykla si tady, že lidské jádro vysílá na nesrozumitelných vlnách.

Lída osaměla. Z vedlejší postele jí naštěstí nikdo nepokládal žádné zbytečné dotazy. Bábině bez zubů stejně většinou nerozuměla, pokud však od ní k Lídě přece jen nějakým zázrakem cosi došlo, stejně nechápala význam těch slov. A tak se k sousedce vždycky raději otočila zády. I teď upřela pohled do stěny, ze které klíčily dvě černobílé fotky. Říkali jí, že se na nich směje ona. Ten muž vedle, to prý byl Lídin manžel... Nevzpomínala si na jeho jméno, ani se o to nesnažila. Milovala ticho, klid se rozléval v její hlavě jako modravá hladina. Nic jí neříkala mužova vlídná, široká tvář, ustupující čelo, květiny v náručí jeho partnerky, která se jmenovala stejně jako Lída. Snad se ani nedočkali potomků... Vlastně to věděla s jistotou. Tedy vlastně… nevěděla, jen si jednoduše nevybavila žádné dítě ve svém životě. Takže se rozhodla, že k ní tyhle osoby zkrátka nepatří.

Lída byla přesvědčená, že se vše odjakživa odvíjelo tak, jako teď; ona je součástí této postele, hlasů z chodby, lidí procházejících pokojem, i jídla. Myšlenky k ní přicházejí podle jejich vlastního uvážení. Zakopávají o sebe, někdy docela pohasnou. Nebo se rozčeří tolik, že Lída úplně zapomene, kde se vlastně nachází.

Přelétla zrakem po svém stolku s modravou konvičkou a hned zase ke dveřím, kudy vstupují sestry. Zarazilo ji, proč musí pít tohle? Aby pak co chvíli lítala na záchod? Neopustí svou postel.

Proč jí nosí pořád stejné jídlo? Ta tlustá sestra by samozřejmě oponovala, že tu vaří rozmanitě, že každý fasuje to své, podle příslušné diety. Ale Lída přece ví, že jim strkají pod nos imrvere to samé. Denně chleba s máslem. A taky protivně mleté maso. Ano, zdejší život se skládá z neustálého pití, močení a mletého masa. A sestra ji obtěžuje tím, jak ji nutí k protivným a podezřelým rituálům.

Z vedlejší postele se ozvalo naléhavé šepotání. Babka se asi vzbudila. Ta leze Lídě pěkně krkem. Uložili je spolu do jednoho pokoje teprve před pár dny, a nejspíš záměrně, aby ji probrali k životu. Přestože se vstřícná Věra poctivě snažila navázat přátelství, Lída byla neoblomná. Nezajímají ji pitomé cizí žvásty.

Systematicky se mračila na vše, co se nacházelo nalevo od čáry dělící dva kusy linolea, a blaženě nastavovala tváře tichu, které vyráželo ze stěn, kdykoli sousedka opustila pokoj.

Včera večer si troufla; když k Lídě přišla, opět zbytečně přeochotná, cosi vysvětlovat až k výsostnému území její postele, a tak babku svižně odstrčila. Té druhé brzy došly síly a začala Lídu ignorovat. V místnosti zavládlo příměří; porovnala se zasutými, znovu objevenými rituály.

Pár sester a ošetřovatelek, které s Lídou přicházely do styku, také postupně zjistilo, že kromě běžné péče, kterou od nich s přehnaně dramatickou útrpností snášela, nepotřebuje víc, než to, co jí opravdu chutná. Nejlépe sladké, a především (úměrně chrupu, i vynaložené námaze při kousání) měkké, ale hlavně svoji postel s dekou. I okno, které jí stále stojí za hlavou. Jediný zdroj zvláštního nepokoje, cesty ven i zvenku. Věci už si pak samy proudí svým tempem. Lída to nemusí sledovat, pluje vedle nich. To, že pokojně dorazí až k večeru, nepozná podle hodinek, které jí visí z tenkého, promodralého zápěstí. Potřeba spát přichází až s rostoucím šerem, vytékajícím právě z toho bílého okna.

Najednou dovnitř vklouzne tma; do místnosti se nahrnou sestry s mnoha neodkladnými potřebami, a netrpělivá Lída čeká, až nakonec někdo milostivě lupne vypínačem, a přijde vysvobození od všech neutěšených věcí. Nehodlá číst, nezajímá ji televize, a už vůbec ne lidi, nenávidí, když ji kamsi zvou. Ale večer, ve tmě modré jako lapis, těsně před tím, než Lída instinktivně na pár hodin ztratí vědomí, se v jejím mozku rozezní úplně jiný stroj.

Začíná to tak, že slyší vodu.

Napadne ji slovo „moře“, ale jeho význam si vybavit neumí. Avšak nemrzí ji to. Asi to bude ten ostrý zvuk a vůně, které stoupají k uším, k nosu, a přesto neubližují. Lída polyká hořký slunečnicový pyl, poletující vyhřátým vzduchem, celá omráčená, jako kdysi, když upila otcův tajný likér. A pak kohosi spatří.

U břehu přešlapuje loďka, na níž se míhají tatínkova schoulená ramena. Malá Lída švrdlá bosýma nohama v písku a touží po pozornosti. Vypočítavá Šeherezáda si usmyslela ukořistit důkaz otcovy bezvýhradné lásky. A tak zamračeně přešlapuje a nemůže se dočkat, až muž poskládá všechny vyčištěné sítě a přehodí si je přes hubenou, šlachovitou paži. Mává na ni, usmívá se a naznačuje, že je dnes s prací hotov. Ona zatím dětsky pofňukává a sní o společné cestě po moři. Jak si otec, opřený o bok loďky, nemluvný, zručně zapaluje domácky ubalenou cigaretu a očima mrská po černých stínech rybích ploutví.

Teď ale klekne do písku a rukama s hnědými špičkami prstů jí hladí vlasy. Lída to tak pochopitelně plánovala, a naoko křiví čelo, s vědomím zoufalé nespravedlnosti, kterou si vyhlazuje jako kamínek. A rybář Simeon Davidovič Ščerbačenko, poctivě obstarává pro rodinu živobytí stejným způsobem, jako to dělával jeho otec. Ještě netuší, jaké je spolčit se s mozkovou demencí, dědictvím z matčiny rodové linie.

„Maminka má radši Lenu,“ tlačí mu schválně hlavu na prsa mrňavá Lída, a je ochotná prodat vlastní sestru pro ten kousek lásky a bezpečí, které může mít najednou jenom pro sebe. Ale pak ji napadne, už v dospělejších šatech, že tenkrát opravdu pro něco důležitého plakala, že to přece nebyla jen rozpustilá holčičí touha.

Z okna bublal úplněk, Lída se obrátila na posteli. Moment, tady přece žádná postel není! V trávě dozrávají bíložluté knoflíky sedmikrás a ony se lokty opírají o rozeklaný kmen břízy. Zdá se, že i hřebínky, kterými mají uchycené vlny na spáncích, se rozhoří.

„Každý den,“ dušuje se Lída, rozrušená jak dívenky v románech, a opilým pohledem přejíždí po obloze plné tajných úkrytů mezi rozčepýřenými mraky. „A budeme o tom vědět jenom ty, já a tenhle strom,“ recituje, vědoma si toho, jaké velké tajemství je potkalo daleko od domova.

„Dobře,“ odsouhlasila druhá přes stažené hrdlo. Je to trochu jako tam doma u rodičů, a přece něco odlišného. Musí se o sebe postarat. To nejtěžší je však připustit si tu záležitost nahlas, vyslovit ji opravdu i před stromy a před sebou. Pasovat se najednou na jiné, než dosud byly…. Celý den nepustit z hlavy, že tu jsou dva muži, kteří se jim líbí. Připomínat si to vytřeštěnýma očima, nádechem, ztěžklým z čehosi neznámého, a zároveň tak sladkého. Ještě se to snaží maskovat, jak můžou. A tak se z trávy ozývá tlumený šepot slepený spikleneckým smíchem, že si je spravedlivě rozdělily. Dva hezké údržbáře z ženských dílen hrbících se pár metrů za lágrem. V baráku se tak dobře nesnilo, býval tam zmatek a těsno, ještě že se mohly utrhnout ve chvílích volna a na chvíli zmizet z dohledu ubytovny. Teď v létě to bývalo denně, vycházky měly povoleny vždy mimo směny.

Když se obloha napěchovala červánky, už nemohly odkládat návrat. Nízká prkenná stavba, do které se vešly čtyři kumbály po pěti, šesti dívkách, a jakási společná místnost k přípravě a konzumaci jídla, nebyla zrovna příbytkem k pohledání. Za půl roku pobytu se však alespoň obstojně seznámily s okolím. Po šichtě je to všechny lákalo většinou stejným směrem, k nedalekému háji. Vesnice je uklidňovala, jako by se na jejím konci ztrácela i lidská stopa. V břízách odumíral srpen a Lída měla dojem, že tolik barevných motýlů pohromadě neviděla ani doma.

Znaly se s Valjou od dětství, jejich rodiče byli v Berdjansku sousedy. Klepali na sebe v sousedství a měnili uzené makrely za čerstvá vejce, stařenky na zápraží nízké chalupy vzpomínaly na zmatenou tetu Naďu a dohadovaly se, kdy naposledy mořil město uragán.

Lída a Valja spolu chodívaly na pobřeží zkoumat kameny a hlídat západ slunka. Podle jeho záře se dobře věštilo, co přinese další den. Kroutily palci v pichlavém písku, náruživě osvobozovaly čerstvá slunečnicová semínka z černých futrálků a s rozkoší se jimi ládovaly. A pak se uvelebily s koleny pod bradou k černé, dorážející hladině...

Večer předtím mělo slunce ostrý žlutý nádech.

Potkaly se na malém městském nádraží, s příkazem k odjezdu do Německa a malými kufříky. Pořádně nevěděly, kam mají dorazit, ale vycítily, že na neznámý čas se budou muset spoléhat jen samy na sebe.

Čerstvých dvacet, a ještě pár týdnů devatenáct… Valja, která doma zajišťovala ještě pět sourozenců, byla poměrně rázná a uměla se prosadit, vyplašila ji spíš představa, jak to zvládnou doma bez její pomoci; zatímco Lída, přivyklá maminčině každodennímu servisu, se bála vůbec všeho, co se na ni kde chystalo.

Moc toho nevěděly o politických poměrech v Evropě, ani netušily, kam se omlácené šedé vagóny s ukrajinskými dívkami vlastně přesouvají. Za dva dny dorazily k německé vesnici nedaleko Drážďan. Nevlídná stavba, která se měla stát jejich novou adresou, kdesi vzadu mřížová okna dílen, šedivá cesta. Nad lesíkem tleskala křídla velkých dravých ptáků, hnědé veverky v břízách poulily korálkové oči.

Hleděly po sobě ustrašeně, dotýkaly se navzájem kamarádčina rukávu u šatů, jako by každá hledala svou starou panenku, na kterou už dávno zapomněla, ale tady by za jejich vůni daly cokoliv. Snad to nebude tak zlé, když jsou tady i další od nich z města.

Všech pět Ukrajinek na malé cimře se snažilo držet spolu basu. Připomínaly si neustále, kdo na ně doma čeká, až se tam zase vrátí. Svítily jim oči a večerní obloha s oranžovým límcem hladiny Azovského moře se zase přibližovala.

Ačkoliv podmínky v táboře nucených prací nebyly v jejich případě nejhorší (což se pochopitelně dozvěděly až o mnoho let později), snažily se, aby si nic nerozházely u všemožných kontrol, četníků i lagerführera. Možná to zní moc obyčejně, ale přijmout jakýsi zdejší režim, být tady co nejmíň na očích a věřit, že se zase brzy vrátí domů, bylo pro ně v tu chvíli nejdůležitější.

Lída psala domů, ale korespondence byla na dlouhé lokty. Dopisy cestovaly týdny, možná, že mnohé ani nedorazily na své místo, a jindy obdržela zásilku zase potrhanou a bez obsahu, který v něm maminka zmiňovala. Pochopila, že se jí snažili poslat nějaké jídlo na přilepšenou, ale buď se někde na cestě ztratilo, nebo jím nepohrdl ten, kdo přišel s balíčkem do styku dřív než ona.

Nedalo se říct, že by tady trpěla hlady, ale z paměti ráda křehce seškrabávala vůni maminčina chleba, vždy když usedaly k eintopfu z nevalných brambor nebo k zelí bez náznaku chuti. Maminka doma dobře věděla, jak je Lída mlsná a vybíravá. Lizucha, říkávala jí. Jak milovaně jí to teď znělo...

Dopisy od maminky a tatínkova fotka Lídu nejvíc bolívaly navečer, když se zatáhla okna pytlem a všechny se po krk zavrtaly do dek. Vzpomínala na černé copy své čtrnáctileté sestry. Jestli se na ni někdy dřív malicherně zlobívala, že jí Lena ubírá z otcovy lásky, teď Lída děkovala Bohu, že na nucené práce nepovolali mladší. Trochu se naučila doufat, že se vším sama proklepe, a rodičům zbyl doma aspoň někdo.

Z baráku mohly bez potíží odcházet v odpoledních hodinách ven. Byly to vždycky chvíle, kdy se snažila vytřást z hlavy zatuchlou, špatně větratelnou cimru i zaprášené dílny. Potulovaly se po okolí jako vlčice. Mezi listnatými stromy a hříbky, které se v půli roku začaly rojit po lese, Lída vždycky zatoužila zůstat. Zakuklit se do pupenů a listů, a už nikam nevyjít.

A se svíravým pocitem se pak po pár hodinách volnosti obracely zpátky do lágru, nervózně si kontrolovaly nášivky na šatech, vlekly se k ubytovně.

Práce však nebyla nijak ubíjející. Jediné, co je při broušení součástek obtěžovalo, byl neustále kmitající prach. Často někdo omarodil právě z toho znečištěného vzduchu vevnitř, nebo se rozkuckal tak, že nebyl k utišení. Nejhorší bylo, když dvě mladé Polky překvapil na konci zimy zápal plic. Naštěstí jim dovolili zůstat pár dnů v cimře s většími kamny. K nim fasovaly brikety, kterými si přitápěly, aby vůbec mohly dýchat, a nebolelo je to.

Tenkrát se venku válely závěje sněhu ještě v březnu.

Kousek za fabrikou se nacházel lágr s Čechy. Párkrát se tam zkusily vypravit. Lákalo je vyzvědět, jak to chodí jinde. Chtěly se ujistit, že tady nejsou na konci světa. Drze nahlížely do oken přízemní místnosti zděného patrového domku (vypadal alespoň zvenčí o poznání líp než ten jejich), jak hrají chlapi u stolu karty, skoro nahatí, jen v montérkách a bez košile. Ve vzduchu se to ještě pořád třepotalo horkem a mnohdy bývalo venku snesitelněji spíš, než v rozpálené dřevěné boudě. Na dvorku před mužským barákem stál škopek s vodou, a když se odvážily popást stydlivými zraky po opálených mužských zádech, najednou se za nimi nečekaně zjevily dvě postavy. Ti urostlí, kterých si dobře všimly už předtím, si je potěšeně prohlíželi a očividně si libovali v dívčích rozpacích. Čemusi se pochechtávali, a rozhalasilo je ještě víc, když se jich polekaly jako malí zajíci. Lída tahala Valju za rukáv a snažila se nespustit pohled z vlastních bot. Valja to vyřešila razantněji. Místo upejpavého potahování chňapla kamarádku pevně za loket a bleskově vystartovala z dohledu obou mužů.

Nazítří se Lída snažila zmobilizovat síly, aby alespoň zvládla neutéct, kdyby se jí poštěstilo potkat ho na dílně. Toho svého. Tvářil se překvapeně. Věnoval ji pozorný pohled, pod kterým ji šimralo hluboko ve spáncích. Věcně oznámil skupině dívek, že se stal údržbářem pro zdejší dílnu, a kývl bradou směrem, kde najdou jeho stanoviště. Práce zahrnuje údržbu strojů, popřípadě jejich seřízení podle potřeby. Bude se starat o technické zázemí dílny, a taky pomáhat venku, když se něco semele.

Lída kupodivu pochopila, co říkal, i když mluvil česky, mnohem více jí však oči zabíhaly k mladíkově pevnému hrudníku. Způsob jeho chůze jí stáhl hrdlo. Jde si, jako by mu patřil svět, hudrala v duchu a srdce jí blaženě mlátilo do rytmu stroje… Samozřejmě, že taky doma lítávaly za kluky; pokřikovali na sebe, mimoděk se dotýkali a před spaním se jim ty chvíle vracely jako hudba, jako vůně deště v letní trávě…

Teď je to jiné; někdo ji proti tomu velkému, drzému muži záměrně postavil, a nechal ji tak. Zcela ztratila svůj dřívější klid.

Vše bylo nezvyklé už tím, že tady nebyli rodiče. Možná proto po čemsi takovém prahla… Měl v sobě i cosi z otce, nic ho nerozházelo. A ona brečívala při bouřce, pro úlevu z pár slz byla schopna si ji i vymyslet…

Karel se začal v jejím sektoru objevovat častěji, než se mohlo zdát zapotřebí. Měl na dílně tolik práce? Všimla si toho i Valja, a vysílala od stroje směrem k Lídě pobavené pohledy. Z pozdravů a občasných frází, které si začali opatrně vyměňovat, a které se pochopitelně nejvíc vztahovaly k práci, se Karel ujistil, že mluví rusky. A tak občas vypomohla gesta i odmlky, prudce ozařované jednoznačnými pohledy. Žádné velké hovory však nepřicházely v úvahu, mistr se navíc motal po hale téměř neustále. A Lída se při každé směně začínala těšit na občasnou nenápadnou vadu na fréze, ke které musela zavolat údržbáře Karla Krause.

Naklusal, vždy spolehlivý a přesný. Přestože se ochotně otáčel kolem stroje, bylo na něm poznat, že ani on mu nedokáže věnovat příliš pozornosti. Štíhlá tmavovláska s plnými tvářemi se mu líbila víc a víc. Riskoval třeba ve chvíli, když jí poradil nadbytek špatně vyrobených kusů tajně schovávat do tašky, aby nepřekročila normu v počtu vadných součástek. Stále se snažili nebýt nápadní, nedat podnět k tomu, aby je někdo mohl začít sledovat ve větší míře, než bylo nutné. Chtěla mít pokoj, všichni toužili po tom, nepoutat zbytečně pozornost.

Zamíchalo se to...

Toho dne trávily zase s Valjou odpoledne u svých šípků a vzpomínaly na teplé domácí večeře. Lída se snažila představit si, jak maminka připravovala boršč. Voněl vždycky tak, že se kolikrát do kuchyně přitrousily všechny Lídiny kamarádky. Valja, která zeleninovou polévku vařit neuměla, ležela v trávě, levou nohu frajersky opřenou o pravé koleno, nejdříve pozorně poslouchala a pak se rozhodla, že vymyslí vlastní verzi receptu. Jmenovala tedy Lídě potraviny, o nichž se domnívala, že by mohly být součástí ukrajinské polévky.

„Uzená ryba? Nebo mléko?“ divila se naoko a Lídě tekly slzy smíchu. A vybavilo se jí pole za domem rodičů, kde pěstovali řepu a brambory, a strašák, který vyjeveně zíral ke kůlně. Bylo to najednou tak blízko, že umlkla a se staženým hrdlem začala preparovat z věnečku zatoulaná zelená smítka. Valje svitlo, kam jí Lída zmizela. Před očima se jí rozevřelo moře… Nadechla se, zatoužila říct něco chlácholivého.

„Haló, dobrý den přejem,“ ozval se bodrý hlas. Vyskočily, jako když střelí. Nebyly připravené na cizí společnost. Vzpomínky byly tak syté, stáhly jim vší silou kotníky a odsud rychle dostoupaly k srdci. Avšak dva skuteční mladíci s dojemnou roztržitostí přešlapovali před nimi, jako by našli poklad. Ti, kteří je nachytali na dvorku před mužskou ubytovnou a libovali si tenkrát v jejich dívčích rozpacích, teď tiše čekali. Údržbář se způsobně držel v pozadí.

Slušelo jim to. Jeden měl na sobě vypasovanou košili, ten menší, Lídin, vypadal trochu podsaditější, jak šlo poznat na jeho rozložitém saku. Statečně nakláněl hlavu, aby bylo vidět, že mluví právě a jenom k Lídě, k nikomu druhému. Neodolatelně drzí, proletělo jí hlavou. Špehovat dívky v době jejich osobního volna považovali za naprostou samozřejmost –

Také Valja znala Karla od vidění, tedy od vidění u Lídiny frézovací mašiny. Očividně ji však trochu znepokojil spíš jeho černovlasý kolega, který se na ni potěšeně culil. Lída se tvářila otráveně, ale ani sebe, ani Valju nemusela přesvědčovat, že jen naoko. Neuměla jinak skrýt rozpaky, strašně se styděla. Všichni čtyři však byli mlčky obeznámeni s tím nejdůležitějším pro tuto chvíli: to, že právě sem oba dorazili, znamenalo, že dobře věděli, kam ony dvě chodívají na procházky. A ony si to uvědomovaly. Přidřepli mezi kopretiny a kohoutky, ve vzduchu dmýchalo něco bolavě sladkého.

„Dovolte nám představit se,“ pronesl zase ten Lídin. „To je Jan a já jsem Karel,“ napřáhl dlaň a snažil se uchopit Lídinu křehkou ruku tak, aby nepůsobil jako Golem. Vyhlédli si je samozřejmě mnohem dřív, jen seškrabávali odvahu dívky oslovit. Zjistili, že bydlí v ruském táboře, ale neměli ponětí, jak vypadá pobyt obou děvčat tady v Německu. Byli upřímní, a to Valju povzbudilo. Z šípků už dávno vyčetla, že ona se zaháčkuje o nenápadného Jana.

„Já Valja, to je Lída,“ oplatila jim rozverně.

„Jste Rusky, ano?“ zjišťoval Jan. Mezi obočím se mu prohloubila vráska, kterou Valja zatoužila pohladit. Všimla si, že Janův společník jim zírá na šaty, kde se rýsovalo označení OST.

„Ne, my z Ukrajiny,“ vyhrkla Lída, která jeho pohled zachytila také. Cítila se hloupě, že jen mlčí jako kus dřeva. Pospojovali si, že mezi jejich zdejším pobytem bude rozdíl. Z vysoké trávy rachotil cvrček. Zdálo se však, že dívkám je společné sezení příjemné.

„Můžete chodit ven?“ obrátil se Karel na Lídu.

„Ano, ale jen blízko tábora,“ dodávala si odvahy k rozhovoru. Nadnášela je vzrušující mozaika mateřštiny s pochycenými českými slovíčky, šrafovaná zrychleným tlukotem srdce.

V té chvíli neexistovalo nic důležitějšího, než zůstat na louce co nejdéle. Odpoledne se však splašeně přesypávalo.

„Doprovodíme vás,“ nabídl Jan, naznačoval rukama a bradou společný pohyb kamsi opačným směrem, než odkud se sem vzali oni dva.

V tu chvíli Valja zaváhala; mezi národnostmi nuceně nasazených v Grossdubrau přece byly rozdíly. Československo se stalo součástí říše, na okupované Ukrajině se situace vyvíjela jinak. Neodradily Karla a Jana? Nezmohly se na odpor a možnost nějakého nebezpečí je ani nenapadla. Vyrazily pěšinou podél tlejících stonků, které pod sněhem přežily zimu.

Cestou jim Karel a Jan cosi vyprávěli, a v Lídě začaly rachotit stále větší obavy; co si se svým nečekaným poblouzněním tady v táboře počnou? Oči jí vystrašeně lítaly po ubíhajícím štěrku, který jim škrkal pod botami. Věděla přece o zákazu návštěv na barácích, co si to tady malují právě teď, v době války? Jsou tady beztak jen do počtu ve fabrice. Tady přece nemůže růst láska...

Pár minut před lágrem, dostatečně posilněná svými pochybami, se paličatě šprajcla, zastavila a trvala na tom, aby se včas rozloučili, kvůli bezpečí. Valja se k ní přidala, uvědomila si, že v tomhle budou muset být opatrné. V náhlém prozření odbyly pozdrav a spěchaly do kumbálku mezi ostatní holky.

Oksana už si rozkládala deku ke spaní, vzpomínala zrovna na odpočinek v prvním předjarním slunci o včerejší polední pauze. Nenápadný příchod Lídy a Valji však zachytila s upřímným zájmem.

„Jsou hezcí, už jsem si všimla... Budete v tom pokračovat, ne?“ hypnotizovala je zelenýma očima, jako by šlo o tu nejjednodušší věc na světě. Dlouhá snědá stehna si skládala pod sebe pro lepší soustředění, a holky se ze svých pelestí teprve teď začaly vzrušeně vyptávat. „Češi si k sobě můžou vodit návštěvy, tak bacha,“ pokračovala kamarádka tajuplně. Rozčesávala si při tom modročerné vlasy a vypadala jako vědma, která jediná tuší... Pochopitelně to nevydržely a rozpovídaly se, jak se jim Karel s Janem dvořili. Cítily ten příboj, podobný podivné drahé bolesti, jak jen může s člověkem zacvičit vědomí, že se stává pro někoho jedinečným…

Na slamníku se k sobě přitočily, obrovskýma zamilovanýma očima si předávaly myšlenky, i když mezi nimi nepadlo ani slovo. Do střechy poklepával déšť, ve stěnách příbytku se rozevíraly podivuhodné mokré květy.

Pozor si dávaly samozřejmě všechny. Pár zdejších dívek si časem našlo partnera právě z nedaleké mužské ubikace, kudy často vedly vzájemné procházky, anebo se někdo z Čechů pod nějakou záminkou prostě mihnul v dílnách.

Občas se některá dívka večer ztratila. Nechávaly si otevřené okno, a pak se zase rychle ukryly do svého kamrlíku mezi ostatní, navlékly si tepláky a snažily se neslyšně zabalit do deky, usnout aspoň na pár hodin do budíčku. Bály se, ale ztratily hlavu.

Olga z jejich pokoje měla nezvyklé tajemství. Nechtěla se příliš bavit o mužích. Poslouchala sice ty holčičí zprávy o prvních láskách i o místních nadějích, ale vždycky se jen nepatrně usmívala, mlčela. Rozhodná Oksana se rozhodla vzít si ji do parády.

„Podívej, na tom, že jsi plachá, nic není. Ani na tom, že jsi málo zkušená,“ objala Olgu zezadu kolem ramen. Ta jen zvedla řasy od jakéhosi zašívání.

„Nemám s tím problém,“ řekla klidně. „Ale líbí se mi holky,“ usmála se a tváře jí prořízly dolíčky. Oksaně jako by někdo polil hlavu vařící vodou.

„Aha,“ zmohla se po chvíli na odpověď. Klesla na palandu a rozpačitě si začala splétat cop. Prameny vlasů utahovala tak energicky, že se jí oči zúžily do šikmých štěrbin. Po očku vzájemně sledovaly své reakce. To znamená, že… Kdy to proboha zjistila? Vždyť vypadá stejně jako jiné holky z tábora… Změní se něco na jejich soužití? Ticho mlátilo jako zvon. Ale cosi se tím vyvětralo, puchýř prasknul. Ještě ten večer byly schopné navázat na to, co se dělo předtím. Olga byla výjimečná kamarádka, měly ji jako vlastní sestru. Často stíhala ještě vedle své práce pomáhat druhým v dílně s normami. Sama byla rychlá a zručná, takže měla brzy hotovo.

Uměla namíchat bylinkové čaje na různé neduhy, léčila spolubydlící účinnými obklady. Prý byla v civilu sestřička, i když by to do ní vzhledem k její štíhlosti a určité křehkosti nikdo neřekl. Popletlo je, že se na ně může dívat jinak… Později se jim, velmi neokázale, jak to pro ni bylo typické, svěřila, že si našla dívku podobnou, jako byla sama. Její status oficiálně přijaly.

Venku ji však nikdy s nikým nespatřily.

Když se začalo vzduchem vznášet babí léto, Lída a Karel už spolu chodili. Schůzky si domlouvali nejčastěji na půli cesty: uvelebení v trávě, neustále se objímající, trávili mezi břízami veškerý společný čas. Lída se učila česky, především ale toužila být s ním, a tak jí jazyk šel snadno… Setkání v práci se snažili omezit jen na ty nejdůležitější vzkazy. V zimě mohl vzít Karel svou lásku na ubytovnu, choulili se k sobě ve společné místnosti. Topilo se tam ve velkých kamnech, a nikdy nebyli jedinou přítomnou dvojicí. Neplatil u nich vyložený zákaz návštěv, tak jako u Lídy.

Bylo to přesně za rok od jejich sblížení, když se jako jindy ubírali ke svému lesu. Lída se otáčela, odkud to pořád doléhá vytrvalý křik hrdličky.

A pak se musela zastavit.

Jako by tam uprostřed šedivé cesty vykvetla ve svém tmavém svetru, pod kterým se jí víc než kdy dřív rýsovaly hladké vlny prsou a boků. Karlovi se zatočila hlava, jak se mu v ten okamžik líbila. Zrovna jí vysvětloval nějakou českou dětskou říkanku, které se předtím smála, protože ji stále nedokázala pochopit, ani pořádně vyslovit.

Najednou se mu něco nezdálo být jako jindy.

„Co se stalo, je ti špatně?“ zíral vyděšeně na její bílý obličej. Vypadalo to, že Lída omdlí.

Vzklíčily v něm zlé myšlenky.

„Nic,“ řekla jen, zatímco drsně odstrkovala Karlovu ruku. Chvíli bylo ticho.

„Možná bych se ale přece jen vrátila,“ ozvala se omluvně a zvedla k němu polekané oči. Nebyla schopna zastavit nezvyklý třes celého těla.

Karel, omráčený úzkostí, zachytil Lídu kolem pasu, aby neupadla. Jako zlomené sousoší se beze slova potáceli k ženskému baráku. Karel potřeboval pravidelnost, aby vyburcoval mozek k činnosti, a tak počítal rytmus vlastních kroků. Po pěšině chrastily suché větve, mezi nimi se táhla červená karavana ploštic.

Na Lídu to kupodivu zapůsobilo stejně, hlubokým a pomalým dýcháním na čerstvém vzduchu se jí docela ulevilo.

Před ubytovnou Karel zahvízdal. Když vyšla Valja ven, bylo vidět, že něco tuší. Povzbudivě se na Karla usmála a kamarádku opatrně vedla dovnitř. Věděla totiž, že Lída zvracela už ráno, když se měly začít chystat na směnu. Občas vycházela společná šichta jen jim dvěma, zatímco zbytek dospával noční.

I dnes se však v práci otáčely jako obvykle. Pak Lída zmizela zase venku, a tak Valja její ranní nevolnost pustila z hlavy. Lída se na prázdné cimře schoulila do postele a přála si jen přežít dnešní večer. Hlasy zvenku se pomalu rozmělnily, nakonec se prospala až do rána.

Nejhorší však Lídu čekalo, když měla vstávat. Motala se jí hlava a ona se zoufale vrhala na škopek, který jí přinesla Valja. Ta bezradně klečela nad zničenou dívkou a netušila, jak jí pomoci.

„Jedna z přízemí zase dostala zápal plic,“ vyrážela Lída mezi záchvaty zvracení. Oči se jí propadly hluboko do důlků, tvář měla průsvitnou jako papír. Valja ji pohladila po vlasech. Doma byla nejmladší ze čtyř sester, pomalu jí začalo svítat.

„To asi nebude infekce, Liduško,“ šeptala a dívala se na ni velkýma laskavýma očima. Lída se zkroutila na zemi do klubka a obličej si přikryla dlaněmi, aby nebylo vidět, že kamarádce rozumí. Zatoužila být úplně sama, všechno zaspat. Šokovalo ji zjištění, že vlastní tělo vypovídá službu. Jako by nečekaně začalo hostit něco neznámého... Instinktivně jí došlo, že je těhotná, věděla však pramálo, jak to poznat.

V té chvíli jí to ale bylo poměrně jedno. Jisté bylo, že nastupuje na směnu, kde zcela určitě potká i Karla. Hlavně doufala, že ty návaly nevolnosti vůbec přežije.

Lídě se podařilo jakžtakž se nachystat a obléct, do tašky si hodila jen kousek chleba, protože představa dalšího jídla jí zvedala obsah žaludku až do jícnu, třebaže v něm v tu chvíli neměla ani sousto.

Cestou do práce s Valjou skoro nepromluvila. Kamarádce ve všem důvěřovala, ale bylo jí tak zle, že se to dalo zvládnout, jenom když mlčela. Možná ze všeho nejvíc potřebovala pořádně se vyzvracet a chvíli potom se začít vyrovnávat s novou situací. Třeba to jde, prozvracet se k úlevě, k něčemu lepšímu a v někoho lepšího, uvažovala. Možná je v ní tolik zbytečností, které potřebují opustit tělo, aby bylo dostatečně čisté a připravené pro nového podnájemníka, že jiná forma očisty prostě neexistuje.

Polekala se svých absurdních, děsivých myšlenek, dokonce ji napadlo, jestli už otravou z vlastních žaludečních šťáv třeba nezešílela. A tak se zkusila zaměřit na něco mnohem praktičtějšího. Přemýšlela, jak dlouho nedostala menstruaci. Tyhle výkyvy u ní byly bohužel na denním pořádku, tedy spíš nepravidelném nepořádku. Nedospěla vůbec k ničemu. A v žaludku cítila snad dvě cihly.

Valja jí mlčky pomohla do zástěry a očima aspoň dávala znamení, aby šetřila síly a nějak se dovlekla do konce šichty. Pak může spát zase až do rána. Ani ve snu ji nenapadlo, co může obnášet kamarádčino těhotenství v pozici nedobrovolné pracovní síly. Zatím s tou zprávou musí zacházet oparně, a pak se uvidí.

Sotva Lída spustila frézu, mezi dveřmi se zjevil modrý plášť. Zamilovaný muž ji hladil svýma starostlivýma, laskavýma očima.

„Liduško, jsi zdravá? Bál jsem se, myslel jsem od večera jenom na tebe,“ slyšela z dálky jeho rozrušený hlas.

Karel cítil, že se mu tak zvláštně vzdaluje, snad jako by i nějak jinak voněla. Dělalo mu to velkou starost. Na baráku neměl stání, snažil se přijít na kloub příčině Lídiny nevolnosti. Je snad nemocná? Vyděšená sítnice mu v mozku promítala názvy chorob, které znal z doslechu, věděl jen to, že se v kolektivech snadno šíří, a sotva pořádně tušil, co znamenají a jak se vlastně léčí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lizucha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.