Petr Prouza

Petr Prouza je básník a prozaik, autor psychologických próz. Po maturitě vystudoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy, doktorát mu byl udělen v roce 1967. Právnické povolání vykonával jen krátce, od roku 1968 působil jako redaktor v různých časopisech např. Plamen, Mladý svět, Naše rodina aj., spolupracoval i s rozhlasem. Od roku 1986 se věnuje literatuře jako volný spisovatel. Rovněž řídil několik let zahraniční nadaci.

Muž noci

Příběh podivného nájemného vraha Stano Dziuby zvaného "Čoko" a jeho neslitovné působení tvoří základní vypravěčskou linku románu odvíjející se v prostředí kriminálního podsvětí i policie. Osudově pronikne do života zdánlivě lehkomyslného překladatele Martina Litery, který se náhodně stal svědkem vyřizování účtů v cizojazyčném gangu a Čoko dostane objednávku na jeho likvidaci. Souběžně se postupně odkrývá komplikovaný a překvapivě nejednoznačný osobní život čtyřiačtyřicetiletého Martina Litery s tragikomicky nepovedenými manželstvími, netradičními poměry s vdanými ženami a začínajícím zvláštním vztahem k nakladatelské redaktorce o generaci mladší.
Důležitou postavou románu je i Martinův strýc Lukáš Litera, který se řadu let živil jako hotelový noční recepční a nyní si užívá vlastně zázračnou vysokou rentu. Už zcela nečekaně ho v jeho letech zasáhne láska, jejíž zrod je dlouho skryt za tajemně motivovanými vpravdě výstředními erotickými praktikami.
Přitažlivý, rušný děj románu směřuje k překvapivým rozuzlením, které přinášejí radost i zmar, tak, jak tomu bývá i v každodenním životě.

Petr Prouza

Muž noci

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Petr Prouza c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-061-1

Obsah

VÝSTŘEL

VIBRACE

RISK

OZVĚNY

ÚŽAS

KOŘIST

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Spějeme bezstarostně do propasti,

protože jsme si dali něco před sebe,

abychom ji nespatřili

Blaise Pascal

VÝSTŘEL

Průzračná červencová tma se jen pomalu obalovala tmavšími odstíny a ještě po deváté hodině byl vidět zbloudilý motýl bělásek, jak si hledá místo k nočnímu spočinutí. Od nedaleké řeky přinášel lehký vánek zvláštní hořkosladkou vůni, která slibovala mnohé, ale zřejmého nic.

Jakoby záleželo na každém nadechnutí, zda přijmete radost či neštěstí, anebo kolem vás neviditelný šelest jen proletí, aniž vás poznamená.

Nevelká, příjemná pražská čtvrť Troja se navenek poklidně nachylovala do letní noci. Jen zřídka projelo po hlavní silnici nějaké auto a vzácně se mihnul osamělý chodec spěchající mezi vilkami nejspíše do pohody domova.

Ovšem za osvětlenými širokými okny či zasklenými terasami čas dál viditelně pokračoval, zatímco venku v zahradách se vše rovnalo k nehybnosti.

Pouze v jedné úzké pěšince za zarostlými ploty nejhořejší řady vilek opakovaně bleskl plamének zapalovače. Kdyby se někdo zvědavě přikradl na dohled, spatřil by nezřetelnou, černě postrojenou postavu a v onu dobu s nepatřičným tmavým kulichem na hlavě.

A kdyby se dostal nepozorován, což bylo vyloučeno, ještě blíž, v kratinkém záblesku by uviděl hranatou, neslitovnou mužskou tvář, jak si zapaluje další cigaretu. Už by ani nezaznamenal, že muž svírá v levé ruce malou sklenici s víkem, do níž pečlivě odklepává popel a hází do ní vykouřené zbytky cigaret. Určitě by si také nepovšiml podlouhlého pouzdra asi na violu či podobný krásný hudební nástroj a každopádně by ani v nejmenším netušil, že pouzdro skrývá špičkovou dalekonosnou pušku, sadu nábojů a další odstřelovačské náležitosti.

Ale nikdo se odnikud nedíval a muž s puškou trpělivě vrůstal do čím dál tmavší noci, aniž by si ho kdokoliv povšimnul. Čekal.

Asi o tři týdny dříve, uprostřed už dost teplého června Martinovi Literovi právě čas mezi prsty přímo uháněl.

Ještě několik měsíců může říkat, že je mu čtyřiačtyřicet, ale blížící se, prý zlomovou pětačtyřicítku si nijak nepřipouští. Ostatně vypadá, jako by nedávno slavil nanejvýš čtyřicítku, stále husté, kudrnaté kaštanové vlasy, žádné vrásky v pohledném, mladistvém obličeji s jasnýma, světlemodrýma očima.

V ten zdánlivě obyčejný večer je náramně nervózní ze zcela praktického důvodu. Živí se jako překladatel a jako vždy pracuje naplno až těsně před termínem. Na spadnutí je dobrá zakázka, turistický průvodce Finskem, a on musí druhý den přinést do nakladatelství na ukázku překlad vybraných pasáží.

Jenže večer utíká a ještě mu dost stránek chybí. A navíc, za stěnou sousedního bytu je nezvyklý hluk, řve tam rádio puštěné snad na doraz a přes tartas hudby ještě pronikají dva halasné mužské hlasy, hádají se a křičí v ruštině či ukrajinštině, spíš to druhé.

Litera se nedokáže soustředit, vztekle se kouše do prstů nad otevřeným laptopem a uvažuje o špuntech do uší, když tu odvedle zazní dunivá rána rovnou do zdi, až se zakymácí obraz na stěně.

V prudkém pohnutí Martin vyskočí, vyběhne ze svého bytu a několikrát s vervou zazvoní u sousedových dveří. Až po drahné chvíli se dveře pootevřou a stojí v nich mohutný Vasil Fedyk, už asi půl roku nevítaný nový majitel vedlejšího bytu. Litera cosi rozčileně povídá o nočním klidu, naléhavě potřebuje ještě pracovat, a přitom mezerou nechtěně spatří jiného, rovněž zavalitého, neznámého muže hrubého, nevlídného obličeje, jak si kuchyňskou utěrkou stírá krev řinoucí se mu z rozpláclého, boxerského nosu.

Fedyk mává rukama a mizernou češtinou Martina ubezpečuje, že už bude ticho i rádio vypne, vsjo v porjadke budě! A vzápětí dveře rychle zavírá.

Ale platilo to, bylo ticho i porjadok. S pocitem zadostiučinění se Litera vrátil k laptopu a asi dvě hodiny po půlnoci byl s potřebným překladem hotov.

Než ulehl, vyšel si jako každou noc před usnutím na terásku, která zvenku obepínala oba jeho pokoje a příhodně směřovala do zahrady. Snažil se omezovat kouření a cigareta na dobrou noc bývala většinou devátá za celý den, někdy byla i tou nepřekročitelnou, desátou.

Spokojeně vyfukoval kouř do smavé, vlídné tmy, byl rád, že na souseda zazvonil, od jeho nastěhování se v domě cosi podstatného proměnilo a Martin se snažil tomu chlapíkovi kdoví proč raději vyhýbat.

Vilka v rozlehlé zahradě je pouze patrová, v největším přízemním bytě bydlí rodina doktora Viléma Knechta, už za minulého režimu šikovného advokáta.

Vedle Litery bydleli v patře ještě starší manželé Profousovi, kteří se pečlivě starali o společnou zahradu s několika ovocnými stromy a záhony květin. Po letitém bezproblémovém soužití v trojské vilce však asi před rokem pan Profous zemřel.

Milá paní Profousová se odstěhovala za synem kamsi na Moravu a útulný byt dva plus jedna v trojské vilce prodala za nejvyšší nabídku. A tu podal Vasil Fedyk, jezdící, jak jinak, v nízkém bavoráku s tmavými skly, čím se živil, známo nebylo. Byly týdny, kdy pobýval kdovíkde jinde, aby se zase na nějakou dobu objevil. Sice vypadal až moc zřetelně jako mafián, ale třeba je úspěšný podnikatel, a to ostatní je matoucí.

Vždyť stačilo jen trochu zvýšit hlas a hned je porjadok! Litera spokojeně pokýval hlavou, rychle dokouřil, a aniž by se zdržoval v koupelně, okamžitě skočil do pyžama a tvrdě usnul.

Druhý den ráno bylo v celém domě hladivé ticho. Knechtovi jsou na třítýdenní dovolené v zahraničí, Martin jim spolehlivě vybírá poštovní schránku, a od ukrajinského souseda ani tuk, ani muk.

K vilce patřila i prostorná dvougaráž, kde nyní stála jen Literova otřískaná, ale stále spolehlivá Felicie combi, volvo doktora Knechta putovalo kdesi po silnicích jižní Francie. Ale Martin po Praze autem prakticky nejezdil, občas zavítal ke strýci Lukášovi na chatku v Psárech, a nejčastěji jezdíval za matkou do Olešnice v Krkonoších.

Kdesi v neprůhledném zákulisí se už rozběhly kvapné události, ale bohorovný Litera sešel mezi vilami a kvetoucími zahradami na stanici tramvaje a sedmnáctkou se dopravil na Výtoň, kde v nedaleké stejnojmenné ulici sídlilo malé, leč úspěšné nakladatelství Globus. K cestovním příručkám a průvodcům si majitelé postupně přibrali i jazykové publikace, a jak se Češi rozjeli do světa, byl o jejich knihy stálý zájem.

Oba z manželské dvojice majitelů byli dávní Literovi spolužáci ještě z vysokoškolských studií a Martin je jejich dvorní překladatel z němčiny a sem tam i z angličtiny. Jako vždy se přátelským polibkem na obě tváře vítá s Kristinou, pozdraví i jejího manžela Radka Brukse, který mu vzápětí představuje Literovi dosud neznámou mladou ženu, která ho pozdravila a natočila se k němu se zřetelně přátelským úsměvem.

― Tak, kamaráde, to je naše nová spolupracovnice, pokud to klapne, o čemž nepochybuju, tvá redaktorka publikace o Finsku. Prosím, Sylva Richterová.

Přirozeně půvabná brunetka s ohonem dlouhých vlasů a zvláštníma modravýma očima se sytým šedým obkroužením, přikročila k Martinovi, který nečekaně, k vlastnímu svíravému překvapení, se naklonil a lehce ji políbil, jako předtím Kristinu.

Ucítil jsem jemnou, nevtíravou, ale vábivou vůni, připomínala mi konvalinky a jakoby mi srdce překvapivě poskočilo. Pozor, staříku, co to znamená?! A tak jsem raději rychle vytáhl z aktovky přeložené pasáže průvodce Finskem.

Domluvili jsme se, že Kristina, a hlavně paní redaktorka Richterová, tedy paní!, si to projdou, jen pro forma, říká Bruks, a dají mi vědět, zavolají mi, ne, ne, oponuji, mám za dva dny cestu kolem, tak se zastavím a dohodneme se na případných konečných termínech pro celou knížku.

Když už pak sedím zase v sedmnáctce na cestě zpátky, poznávám ony, tentokráte zcela nečekané, zastřeně vzrušující myšlenky, vyvolané nepochybně přitažlivou paní Sylvou Richterovou. Ty zvláštní oči! Ale to je přece pryč, nepoučitelný trumbero! Jen žádné oslnění, to už je minulost. Asi jsem už příliš dlouho sám.

Jak sám? Co to znamená? Přece, když už mi to leze na mozek nebo kam, domluvím se s Darinou nebo s Evou, nebo i s oběma a spokojeni snad jsme pak všichni. Uspokojeni, to spíš.

Ve skutečnosti je Martin Litera po druhém bleskovém rozvodu vědomě sám a bez většího odporu onomu vlastně pohodlnému způsobu života přivyká. Žádná odpovědnost, žádné starosti za životy jiných, byť blízkých osob, čím dál zažranější privátní rituály a budoucnost bez čitelné výzvy.

Jakoby čas ztuhnul, dosažitelná překvapení se již konala, nikde nic lákavě nového a již předem obavy z neznámých změn.

Přitom, páni, kdysi bývalo pokušení všeho druhu a někdy i rovnou zdánlivě nepokořitelný Mount Everest skoro za každým rohem. To bývaly bohatýrské doby Martina Litery, kdy dobrodružství nabízel málem každý den a vzduch býval prosycen voňavým kyslíkem, jehož se nyní nějak nedostává.

Každopádně, tepající ranní nálada se proměnila do známé, jednotvárné, leč pohodlné setrvačnosti.

Ve vilce nadále, téměř výhružně, trčelo úplné ticho, ale Litera, u něhož se nálady náramně rychle překlápěly, ve své zahleděnosti nic neobvyklého nevnímal, i když staré dřevěné schody do patra varovně zaskřípaly.

Sedl si ve své obývací pracovně k pěknému starožitnému stolu, nalil si sklenku vonící hruškovice a nacvičeně zíral do prázdna.

Asi za půl hodiny se přece jen vzpamatoval, podal si německý originál průvodce Finskem a pustil se překládání.

Tklivá krajina tisíců jezer mu nabízela pestré možnosti úniku od sebe samého. Jakoby i z ilustračních fotografií zadumaných vodních ploch ohraničených vysokými borovicemi vzlínal věkovitý klid a když přivřel oči, viděl, jak nad hladinu vyskakují neznámé, stříbrné ryby.

Po dalších dvou dnech záměrně do nakladatelství nejel, zajiskření se Sylvou Richterovou mu přišlo jak z jiného světa, asi se mi to jen zdálo, zavolal, že ho berou záda, uslyšel očekávaný souhlas k celému překladu, a tak zarputile pracoval, aniž by jakkoliv tušil, co je za stěnou, na níž visel dědičný rodinný obraz Sněžky, který kdysi dávno namaloval Martinův dědeček a který se nedávno v noci tak varovně rozkýval.

Děda Prokop Litera maloval výhradně krajinky, ale nepůsobily nijak naivně, amatérsky, naopak, i všechny návštěvy v trojském bytečku, kde vedle nejvyšší české hory byl zobrazen ještě temný Dvorský prales na Rýchorách, střílely od boku nejrůznější jména známých českých krajinářů.

Čiperný malý Prokůpek pilně kreslil a maloval už ve vsi Sosnovka roztažené v rovinaté ukrajinské zemi poblíž Zhytomyru čili Žitomíru, kde se narodil do rodiny volyňských Čechů, jejichž předci přišli na pozvání cara imperátora za žírnou půdou kdesi od Poličky z tehdejší rakousko-uherské monarchie už někdy před rokem 1870.

Kupodivu o svém dětství, o svém mládí a vůbec o své minulosti bývalý plukovník, ale stále platný Hrdina Sovětského svazu Prokop Litera nikdy moc nemluvil, ani četné, zvědavé otázky jeho synů, později tedy zvláště Matoušovy ho v mlčení nezviklaly.

Teprve, když si malý Martin ve školním atlase našel na obrovské ploše popsané velkými tiskacími písmeny SSSR, malinkou tečičku Žitomíru, připadalo mu, že v onom na mapě sytě zelenavém prostoru musel být podivuhodný, tajemný svět a chtěl o něm vědět co nejvíce.

Jenže ani na přímé dotazy milovaného vnuka děda Prokop příliš nereagoval.

Ještě že babička Marie, která pocházela ze stejné zapadlé vsi, mu odpovídala docela ochotně. Ovšem vojenská anabáze jejího manžela byla i pro ni tabu, možná i proto, že více jak tři roky nebyla její součástí.

Klabanovi, jak se babička jmenovala za svobodna, měli v Sosnovce mnohem větší hospodářství než dvě kravky a políčko kováře Litery. Ale obě rodiny patřily k okruhu prvních volyňských osídlenců, a to se stále velmi počítalo.

Takže ano, statkář, za Stalina kulak, Klaban proti sňatku své nejmladší dcery nic nenamítal a v poměrném klidu ještě před vypuknutím války se konala nezapomenutelná svatba.

Nevěsta měla nádhernou svatební róbu z nejlepšího židovského salonu v Žitomíru a Prokop měl dokonce žaket, jak dosvědčovala zažloutlá svatební fotografie. Nedlouho potom se narodil syn Matouš, Martinův otec, a to byla po řadu následujících let poslední šťastná událost.

Potom, co v červnu roku 1941 Hitler napadl Sovětský svaz, už v srpnu musel narukovat Prokop Litera do Rudé armády, o měsíc dříve, než malý Matouš slavil první narozeniny.

Zažil na frontě několikaměsíční ustupování za hrozných podmínek, a tak se skoro nadšeně přihlásil do sibiřského Buzuluku, kde se formovala první československá samostatná brigáda pod velením tehdejšího podplukovníka Ludvíka Svobody.

Šikovný a řemeslně zručný Prokop Litera, který dokázal opravit jakýkoliv mechanismus, byl zařazen k dělostřelcům. Osvědčil se a rychle hodnostně postupoval. A když se brigáda od bojů kolem Charkova přesunula v březnu roku 1944 do volyňského Rovna, byl už Litera důstojníkem, který velel jednomu dělostřeleckému praporu.

V té době proběhl velký nábor ve všech volyňských městečkách a vesnicích, spousta nových dobrovolníků mocně posílila počty ve všech oddílech a z brigády se stal První československý armádní sbor.

Tehdy Prokop krátce zavítal i do Sosnovky a užasle hleděl na svého synka Matouše, který se ho ve svých třech a půl letech před rodným domkem ostražitě ptal ― co tu chcete, pane?

To byla historka, kterou babička Marie s oblibou opakovala, ale následné válečné běsnění i ona vlastně odbývala v několika stručných větách.

― Vím, že hrozné to bylo na Dukle, tam zemřela spousta mládenců, které jsem znala, i děda byl zraněn, ale se svým praporem jako jediný neustoupil a ochránil tak pluk gardistů, rudoarmějců u nějaké vsi jménem Machnówka.

Za to mu pak maršál Koněv připnul vyznamenání Hrdina Sovětského svazu, to pak později ochránilo Prokopa od nejhoršího.

Je téměř jisté, že neklid u některých osob v oněch červnových dnech byl způsoben právě tím, že ve vilce v Troji se kupodivu dosud nic nedělo. V té době ležel Stano Dziuba, zvaný Čoko na notně proleželé matraci letité kovové postele v nevalném penzionu v Kobylisích a zíral na kdysi snad bílý strop.

Těžko povědět, že by přemýšlel, i když měl čelo notně svraštělé. Kouřil jednu cigaretu za druhou a pokaždé, kdy vytahoval z krabičky tu další, polohlasně, chraptivě, místo kouře, vypouštěl do stropu vždy pár strohých slov.

Nejčastěji se opakovalo ― Zasraný hovada! Hovada zasraný! ― ale nejspíše ani ony nadávky nemířily na nikoho konkrétního, podle doprovodných zlostných zavrčení či povzdechů tak častoval mnoho osob jaksi naráz.

Před dvěma dny ho v rodných Sobrancích dostihl urgentní vzkaz z Prahy a tam kvetou pěkný prachy ― Čoko, hned přijeď! Kšeftík čeká!

Ovšem zatím čeká jen Stano Dziuba, zvaný Čoko, nájemný vrah s věhlasem nepochybně mezinárodním. Česko, Ukrajina, Maďarsko, Slovensko, Polsko. Ze Sobranců je všude blízko, proto tam vlastně zůstává, i když jinak tam chcíp pes. Nu, je tu ten domek po matce, ta chuděra se o něho asi opravdu strachovala, i když vlastně nic nevěděla.

Stano se náhle na posteli posadil. Jenže ten podvodník, hajzl otec, toho kdybych potkal, jedna kulka do čela. Pokud bych ho poznal, sviňara!

Prudce praštil pěstí do matrace, až se zaprášilo. A ještě dvakrát.

Pak se znovu položil na záda. Už aby se ten chuj, co mu poslal vzkaz, ozval nebo se něco přihodí. Pomalu si začal představovat, komu by třeba mohl zlomit ruku nebo zmalovat ciferník a postupně ho ovládla lepší nálada.

Asi pátý den po onom nočním extempore se Martinovi Literovi, když šel ráno na nákup, zdálo, že zpoza sousedových dveří cítí jakýsi neobvyklý zápach. Chvíli nerozhodně postával, ale pak mávl rukou, kdo ví, co to cítí, třeba je Fedyk zpátky a vyváří nějakou specialitu.

Jenže přesně týden po setkání s Fedykem, v neděli v podvečer, když se Martin vracel z nadmíru bujaré schůzky s Darinou, mu zápach připadal už tak silný a nenormální, že v dobré náladě u souseda zazvonil. Nic se nehnulo, tak zaklepal, zabušil a zkusmo pak vzal za kliku.

Bylo otevřeno, nejistě vešel a zavolal: ― Pane Fedyku, jste tady?!

Nic se neozvalo, tak pokročil z chodbičky dál k otevřeným dveřím pokoje a vzápětí polekaně vyjekl ― Kurvajs!

Na koberci ležela silně páchnoucí mrtvola mohutného chlapa, místo hlavy měla všelijak slepenou krvavou změť, ale i podle té už viděné příšerné bílé košile s květinovými vzory to byl nepochybně Vasil Fedyk.

Martin Litera ještě zvládl zopakovat, byť v jiné, fatální tónině ono své ― kurvajs, prudce se otočil a tak tak doběhl k sobě na záchod, kde začal okamžitě dávivě a nezadržitelně zvracet.

Dlouho si pak omýval obličej studenou vodou i ústa si propláchl, načež si nalil sklenku hruškovice, zapálil si neplánovanou cigaretu a v křesle nehybně, zaskočeně přemítal. Vždyť vedle potom bylo úplné ticho, musel ho naráz podříznout nebo co. Ostře si náhle uvědomil jednu věc, kurvajs, kurvajs, tu noc zahlédl Fedykova vraha, to je jisté.

Ovšem stejně tak ten mafiánský týpek spatřil jeho a dobře tedy ví, kdo tehdy v noci rozhořčeně zvonil. Co s tím, co si počít? Raději nedomýšlet. Ačkoliv bylo docela teplo, Martin se zachvěl čpavým chladem.

Když dokouřil a dopil, s povzdechnutím vytočil číslo 158, policii.

Už od dětských let si Martin liboval, že do nejbližší rodiny patří strýc Lukáš. Byť fyzická podoba s bratrem Matoušem byla zřejmá, povahou, zájmy i chováním se mladší Lukáš od Martinova otce výrazně lišil.

Nikdy ho ani v nejmenším nenapadlo, že by se vydal v otcových stopách a nechápavě sledoval Matoušovu touhu po vojenské kariéře. Naopak, později na vysoké škole vynaložil nemalé úsilí, aby získal vysněnou modrou knížku, která ho od vojenské povinnosti definitivně osvobodila.

Kupodivu otec mu jeho rozhodnutí tak nějak tiše schvaloval, kdežto bratr to bral málem jako urážku. Matouš zůstal odpovědným perfekcionistou i potom, co ho z armády vyrazili hned v roce 1969. Obtížně si našel vlastně podřadnou práci, ale vedle toho všemožně sportoval, organizoval různá utkání a podobné ptákoviny.

To Lukáš přímo nesnášel všechny kolektivní záležitosti a sport sledoval jen zřídka u televize. A ještě v něčem se bratři zcela rozcházeli.

Martinova matka Věra, kterou poznal Matouš v deváté třídě po přestěhování rodiny Literů do Olešnice jako mladší spolužačku ze sousedství, se jednou provždy stala jeho životní láskou, kterou si už dávno rozhodnut, jako čerstvý absolvent důstojnické školy vzal za ženu a zcela určitě jí byl věrný po všechny další roky.

Poznamenán zcela podivnou, trpkou událostí v mládí se Lukáš Litera nikdy neoženil, ale rozličných kratších známostí i jaksi trvalejších přítelkyň měl vpravdě nesčetně. Onen červnový večer, ve chvíli, kdy jeho synovec Martin objevil rozmašírovanou mrtvolu, se právě nadmíru dobře bavil.

Nedávno se na jedné vernisáži, kde se ocitl nevysvětlitelnou náhodou, potkal s dávnou milenkou, v toku času to bylo více jak dvacet let zpátky.

Byla sice o několik roků mladší, ale šedesátku musela mít v dohledu, jenže vyhlížela naprosto výborně, snad, že se jí pomalu blíží padesátka. Štíhlá rusovláska s pěknou pravidelnou tváří, v níž úplně zářily smaragdově zelené oči.

Naštěstí si Lukáš při setkání hned vybavil její jméno, což při podobných příležitostech občas už trapně nefungovalo, a dokonce si i vzpomněl, že je veterinářka. Iveta, Ivetka Fojtová, zvířecí doktorka, jak si z ní v minulosti utahoval.

Po vernisáži, známá malířka byla její přítelkyně, zašli s Ivetkou zapít to nenadálé setkání po tolika letech.

― Luky, připadám si, jako bych tě přivolala, neskrývala žena své potěšení.

― A víš ty, že jsem na tom stejně! Nějak tajemně jsi mě do té galerii nalákala!

Lukáš Litera si vskutku nevymýšlel, věřil na osudové okamžiky, které se kdesi v proudu času potulují pod povrchem, aby se pak zničehonic zpřítomnily v situaci, jaká nastala i na oné vernisáži.

V celém jeho životě k němu ony tak trochu magické chvíle pronikaly někdy i zcela překvapivě, že je nechal odplynout, nic neudělal proto, aby je zachytil. Pozdní lítost a výčitky byly k ničemu. V té podobě už se pak nikdy nezjevily.

Ale nyní cítil, že ono nepojmenovatelné cosi je s nimi.

Seděli spolu u láhve španělského červeného vína a rozmlouvali, jako by ty uplynulé roky nebyly, zcela bez zábran.

― Tak já jsem už přes čtyři roky rozvedená. Představ si, ten můj bývalý nekňuba se po převratu vrhl na podnikání. A šlo mu to, kupodivu velmi dobře, koupili jsme si barák v Suchdole, pár let jenom pracoval, tak byl klid. Pak už na to měl lidi a najednou zjistil, že stárne.

No, dál si to dovedeš představit, mladá milenka, co se ovšem chtěla zabezpečit. Já vůbec nebyla proti, už jsme se roky jen míjeli. Ale dupla jsem si. Barák mi zůstal a navíc klid, vlastní program.

Lukáš se chápavě usmál a pozvedl sklenku.

― Vítám tě mezi ctitele vlastních programů. Já jsem zůstal sólo!

Hned první společný večer v prostorné vilce v Suchdole byl hodně zvláštní, ale vydařil se, byť ve spěchu experimentovali tak trochu překotně.

A protikladně onen červnový večer, co Martin nevěřícně zíral na mrtvého mafiánského souseda Fedyka, si seriózní pan Litera s váženou paní Fojtovou vyměňovali, vpravdě dost výstřední, návodné esemesky, v nichž si upřesňovali speciální softvér a hardvér na další, už brzké setkání.

Iveta psala: Nutný hardvér zajištěn. Provazy, obojek na krk, bičík, pouta, svíčky, šátek na oči. Co softvér? A právě ve chvíli, co Martin vytáčel číslo 158, strýc Lukáš odpovídal: Zprvu klasika Bdsm. Přísný učitel a neposlušná studentka. Ochotný řemeslník a náročná hospodyňka.

Zbytek z předchozí pohodové neděle Martina Litery vcucl chvatný zmatek. Několik minut po telefonátu dorazili dva uniformovaní maníci z místního oddělení policie v Troji. Vyptávali se i na úplné pitomosti, třeba jestli má Litera ve vilce trvalý pobyt a kde se přesně nacházejí Knechtovi ve Francii.

Opatrně nakoukli do vedlejšího bytu s ležící mrtvolou, ale jen pečlivě nalepili výstražnou pásku na Fedykovy vstupní dveře do bytu a šli čekat na kriminálku před dům.

Asi po půlhodině vyčkávání, kdy si Martin poměrně nervózně přehrával očekávané otázky a své možné odpovědi, přijela ve dvou vozech parta z kriminálky. Tři z nich nalezli do Fedykova bytu, fotili, nabírali stopy nebo co, šmejdili, prohledávali skříně, stůl a nejspíš všechno.

Zbylí dva, co se představili jako kapitán Pojar a major Drbohlav, kriminální služba, se pak usadili u Litery v kuchyni a ten druhý překvapivě přijal nabídnutého panáka hruškovice.

― Ten masakr potřebuje spláchnout a navíc je neděle, pravil major, který vyhlížel dobrácky a neústupně zároveň, asi jako Gabin ve francouzských kriminálkách, ostatně i zavalitou postavou mu byl podobný.

Kapitán byl o něco mladší, s vysokým ubíhajícím čelem, výrazně masitými rty a v pestré košili dost podobné té Fedykově vypadal jako vlezlý prodavač cetek na pouti, co se k vyšetřování vraždy přimotal nějakým omylem.

― Tak nám povězte, pane Litero, jak jste mrtvolu objevil, a vůbec, co o svém sousedovi víte, prostě cokoliv, my už si to pak přebereme, pravil major poklidně, když vyzunkl sklenku.

Martin začal pro jistotu hodně zdaleka: ― Tedy, já tu bydlím od roku devadesát šest, byt jsem vyměnil po rozvodu, měli jsme větší na Vinohradech, a to už tu byli Knechtovi v přízemí a Profousovi vedle. Jenže před časem pan Profous zemřel a paní se odstěhovala. A jejich byt koupil asi před půl rokem ten mrtvý Fedyk, tehdy byl pochopitelně ještě živý…

Major se nad tím shovívavě usmál, ale kapitán Pojar se podíval hodně vyčítavě.

― Prostě pan Fedyk tu pobýval nepříliš často, moc jsem ho nevídal. Ani nevím, co dělal, čím se živil. Nikdy jsem s ním nějak víc nemluvil.

Ale minulou neděli doma byl, pracoval jsem na překladu a odvedle mne rušilo hodně nahlas puštěné rádio. Tak jsem na souseda zazvonil a postěžoval si. A potom už bylo ticho. Někdy ve středu nebo ve čtvrtek mi připadalo, že cítím nějaký pach, nechtěl jsem však obtěžovat. Až dneska, když jsem šel kolem sousedových dveří, už to opravdu smrdělo, tak jsem zazvonil, klepal jsem a vzal za kliku. No a on tam ležel na koberci, jak jste ho sami viděli. Toť vše.

Srdce mi pod hrudí pořádně bušilo, ale jinak snad nebylo znát, že poněkud lžu.

― V tu neděli, jak jste slyšel rádio, měl tam Fedyk návštěvu, neslyšel jste třeba nějaké hlasy nebo bouchnutí dveří?

To se zeptal kapitán, který si do malého bločku cosi vpisoval.

― Tady nejsou panely, ale poctivá zeď, to bylo vůbec poprvé, co jsem něco slyšel, asi mu ujela ruka, protože to rádio přímo řvalo. Nikoho jsem neviděl, ale to nic neznamená, mohl tam ještě někdo být.

― A pak už bylo ticho. Náhle bylo ticho?

― Ano. Máte pravdu. Pojednou to utichlo, povzbudil jsem Pojarův bystrozrak.

Mrkli po sobě s Gabinem, nejspíš už měli jasno, tím líp.

― Abyste věděl, pane Litero, ten zavražděný muž, Vasil Fedyk, nám není neznámý. Byl to šéf jednoho kriminálního gangu, klan Mukačevská brigáda, odírají hlavně krajany, které k nám dostanou na práci, ale mají i síť prostitutek a rozjeli velké kšefty s pašovanými auty a cigaretami. Jenže asi někomu vlezli do rajónu a vida!

Poučil mě major Drbohlav, a přitom ― vida, zvedl obě ruce do výše.

Opatrně jsem se zeptal: ― Myslíte, jako že ho zlikvidovala konkurence?

― No, jsou jen dvě možnosti. Konkurence nebo vlastní lidi, co jim třeba už překážel. Ale s tím si nedělejte starost, máme to podchycený. Dostanete ještě vyzvání, abyste k nám přišel na zápis svědectví, a tím to pro vás hasne.

Sláva, pomyslel jsem si, už aby to bylo, jenže podezřele ostražitý kapitán mi vzápětí dal nepříjemný smeč.

― Ne, ne, nic pro pana Literu nehasne. Za prvé, bude důležité zjistit, kdo se třeba přihlásí o ten Fedykův byt. A to vám jistě neunikne, kdyby přišel někdo vedle a dobýval se tam. Pochopil jsem, že pracujete doma jako překladatel, takže kdyby se někdo objevil, hned volejte, dám vám číslo telefonu.

A za druhé, určitě se vám ještě něco vybaví. Třeba návštěva z dřívějška, auto, co přijelo a Fedyk do něho nastoupil. Anebo nějaká jeho poznámka, dotaz či podobně. A hlavně cokoliv z toho nedělního večera. Víte, jste v pochopitelném šoku, ale paměť později začne fungovat. Spoléháme na vás, pane Litero.

Jenom jsem apaticky přikyvoval a doufal, že už vypadnou.

Záhy po Pojarově proslovu mě skutečně opustili, ale vedle byli ještě skoro hodinu, nechápal jsem, co tam tak dlouho vůbec mohou dělat.

Když všichni zmizeli, šel jsem dokonce zamknout vstupní branku, což běžně nikdy nedělám, i když Knechtovi mě k tomu setrvale vyzývají.

Musel jsem být skutečně v šoku, poněvadž mi to došlo, až když jsem se posadil na terásce s další sklenkou hruškovice a mimořádně s asi osmnáctou cigaretou.

Proboha, já jsem trouba, vždyť oni vedle museli najít stopy po tom druhém mafiánovi a najdou cizí DNA na Fedykově těle! Alespoň tak to přece chodí ve všech těch amerických kriminálních seriálech, na které se dívám, když se mi nechce makat.

No a co? Je přece jasné, že někdo ho zabít musel, sám si tu hlavu z plezíru nerozmašíroval. Co je mi nakonec do nějakého vyřizování účtů v podsvětí, jeden lotr zabil druhého, vem je čert oba!

Zapálil jsem si devatenáctou cigaretu, takže mi naštěstí zbývá už jen poslední. Ovšem bacha, pro usvědčení vraha je přece rozhodující svědek zločinu, a to jsem já. A když není svědek a odebrané stopy ani DNA nejsou v kartotéce nebo v čem, vrah je z obliga, protože reálně neexistuje.

Každopádně, jakoby se kdesi v proudu času uloupl pořádný balvan a vletěl mi do místnosti. Obejít se dá, ale vyhodit zpátky do ztracena těžko, přetěžko.

Nemohl jsem dlouho usnout, převaloval jsem se z boku na záda, na břicho, na druhý bok, ale nic nepomáhalo, mozek dál vrčel, jak nezastavitelný, porouchaný motor. Hned za čelem mi vyskakovaly zmatené souvislosti s policejním vyšetřováním i úplné hovadiny.

Už jsem se asi chystal, že vstanu a zavdám si další lok hruškovice, když tu kdosi nabádavě klepal na sklo dveří na terásku.

Kupodivu úplně v pohodě jsem šel ke dveřím a otevřel. Venku stál neznámý, leč čímsi mi povědomý mladík ve světlém sáčku a tmavém roláku, jaksi bujaře se na mě usmál a beze slova mi pokynul, abych ho následoval.

Pokročil jsem k němu a on se lehce přehoupl přes zábradlí verandy a plavně seskočil dolů do zahrady. Bez rozmýšlení jsem ho jen tak v pyžamu a bos napodobil. Ještě nikdy jsem z mé verandy neskákal, ale teď jsem ty asi tři metry zkušeně prolétl a v podřepu přistál do vlhké, noční trávy.

Mladík, stále beze slov, mi uznale poklepal na rameno a zcela přirozeně mě uchopil za pravou ruku. Cítil jsem jeho příjemně chladnou dlaň a vzápětí jsme se ruku v ruce rozběhli naší zahradou. Šup a už jsme letěli nad plotem a rychle pokračovali přes další ploty a dál vzhůru směrem k vinicím svaté Kláry.

Jenže, ty vysoké činžáky, mezi nimiž prolétáváme, to přece nejsou paneláky blízkého sídliště Bohnice, spíš mi to připomíná Vinohrady nedaleko rozhlasu, kde jsme bydlívali.

Chci se zeptat toho pružného mladíka, který má snad v nohách péra, jak pádí kupředu a vlastně mě táhne vzduchem jak motorové letadlo větroně, ale ukazovákem levé, volné ruky si několikrát významně zaťuká na rty, mám mlčet, asi, aby nás někdo cizí neslyšel.

Tak nic neříkám, jenže vzápětí se divím ještě víc, dolétli jsme před jakousi ohromnou budovu se spoustou malinkých okének a na dlažbou pokrytém prostranství poskakuje několik nejprve nezřetelných osob a cosi se snaží chytat do natažených dlaní.

Jak se s náhle opatrným mladíkem potichu přiblížíme, vidím, že jsou to vesměs mé dávné, bývalé kolegyně, průvodkyně z Čedoku, které dost neúspěšně lapají po velikých polomáčených čokoládových sušenkách, co poletují vzduchem jako dubové listy ve větru. Vztáhnu volnou ruku po nejbližší sušence, ale mladík mě strhne zpátky a nabádavě ukáže na masivní tabuli na průčelí budovy: ZAKAZUJE SE CHYTAT SUŠENKY! STŘÍLÍME BEZ VAROVÁNÍ!

A skutečně, náhle se z několika okének, což jsou vlastně střílny, vysunou hlavně kulometů a zazní staccato výstřelů.

Jsou to však nejspíš jen mechanické automaty bez obsluhy, nemíří, střílejí stále v jedné výšce dost vysoko nad námi.

Všechny mé bývalé průvodcovské kolegyně se ovšem kvapně rozprchnou do všech stran, a jak s mladíkem stále ruku v ruce také mizíme, stačím uchopit kolegyni studentku Jarušku za krásný, hustý, blonďatý cop a naprosto lehce ji táhnu za sebou.

Přistaneme v mizerném pokojíčku, kde už jsem však musel někdy být. Pamatuji si ten vyrudlý koberec po celé délce dlouhé nudle s jednou skříní a rozhrkanou kovovou postelí, na níž pojednou ležím v objetí s Jaruškou, oba naráz, bez přechodu, úplně nazí.

― Víš, já jsem ještě panna, ale holky se mi už pošklebují. Udělej mi to, Martínku, rychle mi to udělej! ― přímo do ucha mi Jaruška horce šeptá a já se podívám na mladíka v sáčku, který se opírá o vchodové dveře, ale on se jen zašklebí, a pokrčí rameny, jako že budiž vykonáno, co se dá v takové chvíli jiného dělat, uniknout nemohu.

A tak se nadzvednu na vztyčených rukách, podložím Jarušce polštář pod záda, sevřu pevně obě její vysoko napřímené nohy a prudkým vzmachem do ní proniknu. Vykřikne bolestí i úžasem a já vítězoslavně pokračuji.

Ovšem k žádnému vyvrcholení nedojde, neboť i s poněkud pocuchaným mladíkem po boku běžím dlouhatánskou chodbou lemovanou nepřetržitou řadou mohutných dřevěných dveří. Do široka otevřené jsou až ty poslední dveře vpravo a šup, ano, mladík mě tam přímo vhodí, ale nespadnu, nezapomenutelná průvodkyně paní Emilka mě pevně přitiskne na svá prsa.

Ach, má zkušená, vědoucí kolegyně se vznosnou chůzí bývalé baletky, která mi tehdy, jelimánkovi, připadala ve svých čtyřiceti moc stará a já se tvářil, že nerozumím, že nechápu její opakovaná pozvání na domácí kávičku.

Vypadá stále stejně úchvatně, ale já jsem pojednou starší než ona a nejspíš jsem slabý, slaboučký a tenký, protože mě Emilka lehce pozvedne a pohodí vzhůru, kde se okamžitě začnou točit široké vrtule ohromného větráku a já se na nich plácám jako velký motýl či spíše ohromná moucha.

A ten mladík ve světlém sáčku, co je mi tak podobný, se evidentně hloupě usmívá, asi mi to přeje. Vykřiknu bolestí a vztekem, načež vzápětí sedím na křesle u zubaře a zoufale volám: ― Vždyť já ještě nemám termín! To bude omyl!

Načež můj dávný přítel doktor Srnka vypne vrtačku a praví: ― Prosím, prosím, tak koukej vypadnout, pacienti čekají.

Utíkám nejasnou krajinou, jsem sám, mladík někam zmizel, vidím, že jsem se dostal zpátky do Troje, jsem v ulici Nad Kazankou, která leží pod námi, stojím před rezidencí brazilské ambasády, kde se koná zřejmě nějaká exkluzivní diplomatická večeře, na schodišti blikotají velké svíčky a přijíždějí tmavé mercedesy, můj dobrý známý, řidič brazilské velvyslankyně a teď i ve funkci vrátného u tepaných vrat, mě dokonce zve dál, ale já jsem přece v pyžamu, a to se na takovou sešlost nehodí, tak poděkuji, že snad příště, bude mi ctí, že ano.

Nakročím pryč a hned jsem v naší vilce ve sklepě, kam skoro nikdy nechodím, takže nejprve trochu váhám, kde to vůbec jsem, ale ten chlapík, co vešel za mnou ten problém nemá, jelikož se na mě pochmurně podívá a vycedí obtížně, ale zřetelně: ― Ty gavaril na policiji! A současně vytasí velký nůž, co skrýval za zády a napřáhne ho směrem ke mně…

A to se probudím, úplně zalitý studeným potem.

Ani v osmdesátých letech minulého století ještě nebylo snadné dostat se na Filozofickou fakultu v Praze, pokud kádrové materiály jinak přičinlivého maturanta skrývaly nějaký politický škraloup.

To tehdy dychtivý Martin Litera nebral na zřetel, ale na otcovu naléhavou radu se na Filozofickou fakultu, obor němčina-angličtina hlásil pro jistotu až rok po maturitě, který velmi rušně prožil jako průvodce Prahou ve službách cestovní kanceláře Čedok.

Na fakultu ho sice pak přijali, ale nebylo to jednoduché. Jazyková praxe a bezchybný výkon při přijímačkách přece jen překryly otcovu putující hodně černou kaňku.

Kapitán Matouš Litera v srpnu 1968 jako velitel ostrahy na vojenském letišti Kbely několik hodin odmítal vpustit sovětskou okupační jednotku. Musel přijet připravený zrádce z generálního štábu, který ho s pistolí v ruce zbavil velení.

Brzy potom následoval prudký sešup, vyloučení ze strany, vyhazov z armády a degradace na vojína. Pracoval pak téměř dvacet let jako technik stavebního bytového družstva s příznačným názvem Pokrok, kde se podobně postižených existencí sešlo povícero.

V totalitním státním molochu fungovala družstva přece jen poněkud svobodněji než převažující národní podniky, organizace a úřady. A ve stavebních bytových družstvech, kde se na přidělení bytu ve škatulích paneláků čekalo deset i více let a kde i jakákoliv oprava byla na pořadník, nemusela být partaj svými soudruhy tolik přítomna. Stačilo, když byl papírovým komunistou předseda a ředitel provozu.

Vlastně si Matouš Litera, když se po čase otřepal z bolavé křivdy, že už není voják, což u něho byla záležitost rozumově neuchopitelná, však o to zásadnější, nemohl příliš stěžovat.

Každé pondělí dostal rozpis nahlášených závad na sídlišti Prosek, v Ďáblicích, na Jižním Městě, vlastně všude po Praze, kde mělo družstvo byty, a záleželo jen na něm, jak si poradí, jak rychle opraví ucpaný odpad, topení či něco dalšího v bytě.

Postupně si zařídil, že většinou míval zcela volnou středu, kdy chodíval do univerzitní studovny v Klementinu a četl si vše možné o Prvním armádním československém sboru, v němž působil jeho otec. Chystal se na publikaci, která ukáže, jak se skutečně, bez pozdějších falešných výkladů naprosto zpackaně vyvíjela ona známá bitva o Dukelský průsmyk. Svým překvapivě drobným a úhledným písmem si psal spousty poznámek pro neurčitou budoucnost.

Z celého toho tlustého školního sešitu pak nakonec využil jen několik zjištění pro článek o rozporuplné osobnosti generála Ludvíka Svobody pro časopis Historie a vojenství, který mu uveřejnili při 50. výročí bojů o Duklu v roce 1994.

To ještě, plně rehabilitován, působil ve vysoké funkci na ministerstvu obrany, než o dva roky později spadl do zákeřně připravené pasti. Na naléhání loutkové figurky ministra podepsal zbrojní kontrakt, o němž toho v té chvíli moc nevěděl. Vše to bylo nejspíše ve skryté režii tehdejšího náměstka Koďouska, a to byla posléze při ověřování neblahého podpisu příliš těžká váha.

Cinknutá zakázka už byla promptně zaplacena a vina za ministerský přehmat zůstala pouze na nedávno rehabilitovaném Matoušovi Literovi. Už na to ten starý brach nestačí, ať se raději rychle odporoučí do penze.

A to už bylo příliš, další, ještě zrádnější křivda, než postih za statečnost v roce 1968. Vše probíhalo ve sterilních rukavičkách, vždyť vy si ten odpočinek už opravdu zasloužíte, po tom všem. Po tom všem?!

Byl dva měsíce v důchodu, když Matouše Literu skolil mohutný infarkt a památeční tlustý sešit s otcovým úhledným písmem skončil u Martina, který si už víc jak deset let ve chvílích vzpomínání říká, že s tím musí něco podniknout.

Nevyspalý, jakoby zmlácený Martin Litera cestou do koupelny s myšlenkami ještě u svého otce, posunul jeho pamětní sešit na okraj psacího stolu, aby nezapomněl.

Když se důkladně osprchoval, trochu se vzpamatoval a zatelefonoval strýci Lukášovi, že by se s ním potřeboval nutně vidět, v naléhavé záležitosti.

― Není problém, Martine. Přijeď na Letnou, půjdem spolu na oběd.

Malinko zklidněný se posadil k počítači, otevřel si originál průvodce Finskem, ale absolutně se nemohl soustředit. Vražda za stěnou vlastního pokoje jakoby stále prostupovala zdí.

Nějak přetrpěl dopoledne. Ježkovy voči, ještě že tu nejsou Knechtovi, to by byl frmol! Ovšem příští týden se vracejí, to si musím připravit náležitou historku.

Už po jedenácté hodině se vypravil za strýcem. Jenže ve schránce u vrátek ochromující překvapení! V běžné obálce beze jména složený arch papíru a na něm velkými tiskacími písmeny vzkaz: Ty nikavo neviděl! Jasno!

Herdek, to tu někde stanují, nebo co? Hlídali si zřejmě mrtvého Fedyka a asi už byli nervózní, že se stále nic neděje.

A včera konečně policajti, nejspíš měli ti lumpové radost!

Ovšem, proboha! No určitě!

Jak vědí ti grázlové, že jsem včera o nikom dalším v bytě u Fedyka nemluvil? Kdybych popsal toho boxera, asi bych už vyletěl do vzduchu i s celým barákem! To znamená, že mají informace z policie! Jiná možnost není.

Takže ten průser je ještě větší, než to vypadalo, do prčic! Zkorumpovaná policie, každou chvíli něco vyšplouchne. A já, co teď?

Martin Litera se kysele zašklebil a několikrát se zhluboka nadechl.

Strýc Lukáš by na první pohled mohl snadno vystupovat jako Martinův otec. I po šedesátce měl lehce kučeravou tmavohnědou kštici, stále vzpřímenou postavu a přirozeně sympatickou tvář nezasaženou viditelnými vráskami. Jen literovské bleděmodré oči hleděly na svět přes jakousi setrvalou blanku vzdáleného smutku.

Lukáš Litera byl celoživotní návštěvník hospod, bister, automatů, bufetů a posléze již lepších restaurací i vináren a vposled občas i špičkových zařízení, kde vládlo umění kuchařské na nejvyšší úrovni.

I proto při běžném obědě se zájmem procházel jídelní lístek, znalecky hodnotil a vybíral, co si objednají. Martin mu býval učenlivým sekundantem a míval už i zasvěcené dotazy.

Tentokráte ovšem synovec koukal do jídelního lístku zcela nepřítomně, a kdyby strýc objednal sladký rýžový nákyp, který oba nesnášeli, nejspíš by to ani nezaznamenal.

― Mám vybráno, dáme si kachnu s knedlíkem. Vidím, že potřebuješ něco vydatného. Tak to vysyp, co se děje?

Martin Litera se pomalu pustil do vyprávění ― seděl nad překladem, hořel termín, hluk, Fedyk s kumpánem, pak klid následujících dnů. Jak se dostal k objevení mrtvoly, zrychlil ― policajti, kriminálka, podivný Pojar, záměrně policajtům o nikom dalším v sousedově bytě neřekl, ale ráno dopis ve schránce, přistrčil ho strýcovi, čeká na předvolání a neví, jak se zachovat.

Má povědět o tom druhém chlápkovi a někdo ho třeba přejede?

Nebo se má držet původní výpovědi? A přejede ho někdo jiný? A ještě se bude cítit jako posera.

Či snad, že by někam odejel, do Olešnice, či rovnou mimo republiku a k žádnému svědectví se prostě nedostavil? Jak to vidíš, strejdo?

Těch více jak dvacet let životních zkušeností navíc sice způsobily, že Lukáš Litera tedy rovnou nezíral, ale zaskočen byl, vražda za stěnou vlastního pokoje to zrovna není vhodná sousedská pozornost.

Zdánlivě zbytečně se optal: ― Takže si toho mrtvýho Ukrajince našel v neděli večer, tak po deváté?

― Jo, protože pak jsem se pořád díval na hodinky. A kriminálka přijela kolem desáté. A co s tím?

Paradoxy života, pomyslel si Lukáš, ale pokojně řekl: ― Nic. Jen si to upřesňuju. A pak pokračoval: ― Hele, Marti, svědectví se můžeš vyhnout jen z důvodů ohrožení blízké osoby nebo kdybys vystavil trestnímu stíhání sám sebe. To náhodou vím. Čili na policii asi budeš muset jít. Už máš předvolání?

― Ne. Ale co tam řeknu?

― Počkej. Máme, tedy máš trochu času. Já se s někým poradím, je to spolehlivej chlap. Pak to zvážíme ze všech stran. Teď se koukej najíst! Ale do Olešnice každopádně spolu zajedeme. Já dobře vím, jak to pomůže.

Olešnice je malé městečko přiléhající k východnímu cípu Krkonošského národního parku. V prvorepublikových dobách se mělo čím chlubit, sklárna, porcelánka, textilka a zejména doly na kvalitní černé uhlí.

A pozor, Olešnice díky prosperujícím dolům měla i vlastní nemocnici s vyhlášenou chirurgií, internou i porodnicí, kam se jezdilo ze širokého okolí. Jako v celém tamějším osídlení u dávné hranice měla i Olešnice drtivě většinové německé obyvatelstvo už po řadu staletí.

Po skončení druhé světové války hrstka nacistů z radnice utekla s předstihem, takže v Olešnici neproběhlo žádné drsné vyhánění, ale až s několikaměsíčním odstupem šlo vskutku o v Postupimi posvěcený odsun německých obyvatel. A to ještě značně selektivní, úmorná havířská robota nebyla právě pozvánkou pro revoluční české zlatokopy a osvobozená republika uhlí velice potřebovala.

A navíc, minulým časem důkladně prověřených německých antifašistů nebylo v Olešnici málo a několik se jich vrátilo i z nacistických káznic. K nim náležel i Alois Pohl, co znovu začal pracovat jako důlní mechanik.

Doma ho s velkým ulehčením uvítala jeho žena Anežka, jinak zdravotní sestra v místní nemocnici, která skoro dva roky žila v drásavé nejistotě, zda manžela ještě kdy uvidí. Nu, a poměrně záhy, v roce 1946 se jim narodila dcera Věra, ve stejném roce i měsíci březnu jako v Praze jakýsi Lukáš Litera.

Olešnice, ležící v podlouhlé kotlině sevřené ze všech stran hustými smrkovými lesy, se po roce 1948 ocitla na okraji světa, tedy každopádně onoho nově se utvářejícího Československa.

Hranice s Polskem, dva kilometry od městečka, se stala náhle přísně střeženou, sklárna skončila, porcelánka od výroby značkových talířů a čajových souprav přešla na průmyslovou produkci izolátorů a žárovkových objímek, textilka se stala pouhou přádelnou lnu, zato na doly se nabírali brigádníci, kteří jak rychle přišli, tak ještě kvapněji vesměs odcházeli.

Jenže onen věkovitý genius loci sveřepého městečka nějak dokázal, byť klopotně, zvítězit, a když se v roce 1954 v Olešnici zjevili Literovi, přinejmenším na šachtě už zase převládala ona nevyřčená, avšak fungující havířská solidarita, která je v nízkých slojích hluboko pod povrchem vždy rozhodující.

Plukovník Prokop Litera sice vyklouzl z chystaného vězení, kam putovala řada jeho kolegů válečných veteránů stíhaných za domnělé spiknutí, ale vojenský byt musel neodkladně vyklidit a pořádné zaměstnání nenacházel.

Po půl roce v jedné malé místnosti u příbuzných se Prokop Litera rozhodl k ráznému kroku. Podepsal desetiletý, jen smrtí vypověditelný, hornický úvazek.

V žádném případě ale nechtěl jít do Ostravy ani na Kladno. Pečlivě si prohlížel nabízené možnosti v náborovém letáku a vybral si zcela neznámou Olešnici v Krkonoších.

A tak se Literovi nastěhovali do právě dostavěného, vlídně dvoupatrového činžáčku, kterých rovnou pět podobných přichystaly Východočeské uhelné doly pro své nové zaměstnance v rámci celorepublikové, velice propagované akce ― Černé zlato vás volá!

Bydleli v prvním patře, tři pokoje s balkonem a z kuchyně přímý výhled na nejvyšší českou horu Sněžku. Praha, v poslední době tak úskočná a nevlídná, zůstala daleko a celé rodině se v městečku záhy zalíbilo.

Prokop a Marie Literovi ostatně pocházeli z venkova, byť okolní tmavozelené kopce a viditelné krkonošské vrcholky v ničem nepřipomínaly žírnou rovinu kolem ukrajinsko-volyňské vesničky Sosnovce, zklidňující dotek majestátní přírody tu ale odevšad působivě vzlínal.

Kousek za pěticí nových bytovek byl shluk několika starších domků s pěknými, udržovanými zahradami s ovocnými stromy a záhony zeleniny. A právě v jednom, dokonce patrovém domku, bydlela rodina Pohlova. V prostorném přízemí Alois s Anežkou a dcerkou Věrkou, v patře pak, každá ve svém velkém pokoji a se společnou kuchyňkou, neprovdané sestry paní Pohlové, teta Ester a teta Vilma.

Tedy jmenovaly se vlastně Czerwenzlovy, ale kdo si to ještě pamatoval? Pro všechny to byly tety Pohlovy, co vidí do budoucnosti a ovládají rozličnou, podezřelou, leč často účinnou magii.

Skutečně hodně, hodně daleko od Olešnice, až na druhém konci tehdejší republiky se nacházejí slovenské Sobrance.

Někdy ve stejné době, co si kluci Literovi navykli chodit k Pohlům málem jako domů, Matouš samozřejmě hlavně za Věrkou, ale zvídavý Lukáš především za tetami, aby je pozorně sledoval při různých tajemných hejblatech, prožívala v Sobrancích mladinká Olga Dziubová až nepatřičně růžové měsíce.

S partou českých montérů se v Sobrancích náhle zjevil ďábelský pokušitel a hned první den ji při náhodném setkání na ulici lichotně oslovil.

― Dobrý den, krasavice! Tedy, asi jsem se dostal rovnou do ráje. Vypadáte jako anděl! Mohu vás kousek doprovodit? Já jsem Jára Plíšek, co mi říkaj Smíšek!

A na potvrzení svých slov se bujaře rozchechtal.

Olga, která nedávno oslavila teprve sedmnácté narozeniny, byla vskutku moc hezká. Po rozličných předcích z onoho hraničního území měla smavou pleť, havraní dlouhé vlasy a k tomu pěkně modré, výrazné oči.

Trochu polekaně a zaskočená pohlédla na toho drzého chlapíka. Bylo léto a Smíšek měl na sobě košili s krátkým rukávem, horní knoflíky nezapnuté, takže se vyzývavě rýsovala opálená, svalnatá hruď. Hodně světlé vlasy mu padaly do čela, fádní, plochý obličej oživovaly čilé, lesklé oříškově hnědé oči. Ne, že by se jí na prvý pohled zalíbil, ale něčím nejasným, neurčitou, však lákavou volností a bezprostředností ji přitahoval.

Když po třech měsících pobytu v Sobrancích parta montérů vysokého napětí skončila svou práci, konala se v největším místním hostinci parádní rozlučka. Několik pomíjivých vztahů navázali i jiní montéři, ale o něco starší sobranecké děvuchy to vědoucně braly jen jako přechodnou záležitost.

Jen Olga Dziubová ten večer zoufale plakala. Se vší dychtivostí naivní dívenky se do Járy Plíška-Smíška zamilovala. A navíc, vytušila, že je těhotná.

Ten libový frajer jí nasliboval všechno, co chtěla slyšet.

Jak jen to půjde, okamžitě zase do Sobranců za svou láskou přijede, možná už příští neděli. Zatím ať o těhotenství nikomu neříká, až bude mít jistotu, řeknou to její matce spolu. A dal jí svou adresu do Brna, kde trvale bydlí a kam za ním ostatně může i přijet, kdyby se on do Sobranců brzy nedostal. Je to Jezuitská ulice číslo 77.

Na rozloučenou se ještě jednou horoucně pomilovali a pak už Smíšek zmizel do tmy, doslova i přeneseně. Když asi po měsíci Olga nevývratně zjistila, že je těhotná a Plíšek se vůbec nijak neozýval, ani na dopisy neodpovídal, vydala se, ještě s láskyplnou urputností na svou první a na dlouho poslední výpravu mimo Sobrance.

Klopotně, s řadou přestupů dojela do Brna a neméně klopotně našla i Jezuitskou ulici, kde ovšem žádné číslo 77 neexistovalo, krátká ulička měla jen pár čísel, jediný dům bez čísla byl kostel Nanebevzetí Panny Marie.

Tam, z poznané kruté pravdy málem šílená, se Olga Dziubová modlila a vzlykala asi hodinu, než se, rázem o deset let starší, vydala na zpáteční cestu. Dojela až do Trenčína, kde zbytek noci strávila na nádražní lavičce a až druhý den se dostala domů.

O svém svůdci nevěděla nic bližšího, odkud čeští montéři přijeli, kde mají sídlo, a dokonce ji také napadlo, zda Plíšek bylo Jaromírovo pravé jméno, když na něho kolegové volali, vždy to bylo jen Smíšek.

Sama, jen se starou matkou ukotvená v nejvýchodnějším cípu tehdejšího Československa, absolutně neměla ani ponětí, jak hledat po republice neznámou partu montérů vysokého napětí a nejspíše, hluboce zraněna, ani hledat nechtěla.

Na potrat ale vůbec nepomyslela. Její otec byl primitiv, který vše, co vydělal jako murár, zedník, okamžitě propil a když se někdy vystrašená matka krotce ozvala, vrazil jí jednu, až odlétla ke zdi.

Naštěstí ho už před dvěma roky přejel autobus, když namol zpitý ležel v noci uprostřed silnice. Od té chvíle to v malém domku jen ve dvou docela šlo. Ani těhotenství Olinky její obětavou matku nezaskočilo, a když se pak narodil chlapec, překvapivě trvala na tom, aby se jmenoval Stano, po zemřelém manželovi.

Stano Dziuba pracoval výhradně sám. Co to šlo, vyhýbal se jakýmkoliv osobním kontaktům. Měl několik mobilních telefonů a pár lidí znalo vždy jen jedno jeho číslo. Pokud se ho někdo nevhodně zeptal, kde bydlí, stroze odpovídal, že nikde, a jen zcela nutné schůzky si dával v Ostravě či v Rosicích. Po různých bankách měl svá konta a pečlivě dbal na to, aby je střídal.

Knihy tedy nečetl, ale filmy měl rád. Zejména ty americké o mafiích a najatých zabijácích. A rovnou několikrát viděl film Nájemní vrazi se Stallonem a Banderasem. Rozhodně přitom fandil Stallonemu, i nájemní vrazi přece mají svou důstojnost.

Stano Dziuba zvaný Čoko, neboť nějak se do podsvětí prosáklo, že na dlouhé čekání před fatálním výstřelem si vedle cigaret bere i čokoládové tyčinky, preferoval čistou práci. Jeden přesný výstřel a dost!

Dokud žila babička Dziubová, která na něho doma dohlížela, jakž takž sekal Staník dobrotu. Potom to bylo horší. K mužům už jednou provždy nedůvěřivá Olga pracovala v největší sobranecké restauraci Mořské oko jako číšnice. Postavu měla stále přitažlivou, ale tvář jí jaksi ztrpkla a uschla. Mužských zájemců bylo zpočátku plno, ale všechny rázně odmítala.

Po pár letech už ji nikdo neobtěžoval, a jelikož navíc jediný den nevynechala návštěvu místního katolického kostela svátého Vavřince, postupně se v Sebrancích pro ni ujala přezdívka Mniška.

Pracovní doba v restauraci způsobovala, že synek býval po příchodu ze školy až do večera bez dozoru. Někdy ve dvanácti letech ukradl Staník pěkné kolo na náměstí a bez prodlení se vydal polními cestami směrem k tehdejší hranici se Sovětským svazem.

Skutečně ujel těch asi pětadvacet kilometrů až do obce Petrovce, ležící těsně u hranic. Co tam hledal, ani přesně nevěděl. Ale bylo to cosi zapovězeného, chuť dobrodružství, Rusáci. A nejvíce ho potěšilo, že spatřil zdálky za rozoraným širokým pruhem hlídku sovětských pohraničníků se samopaly a velkým vlčákem na vodítku.

Jenže cestou zpátky se to poněkud zadrhlo. Z té namáhavé túry měl chlapec docela žízeň, ale peníze chyběly. Zastavil u malé prodejny ve vsi s nadmíru mnohoznačným názvem ― Husák.

V krámě byla jen prodavačka a Staník ji požádal o láhev limonády. Sotva ji postavila na pult, chmátl po ní a skočil ke dveřím. Smůla, nějaký místní rozložitý ujo právě vstupoval dovnitř, pevně ho sevřel a nepustil.

Matku pak ze Sobranců přivezl autem kolega z práce, aniž tušila, že budou muset naložit i kradené kolo. To bylo bědování i slz. Naštěstí majitel kola, když se s ním večer objevila ztrápená Mniška, slíbil, že to pro něj končí.

Domek Dziubů měl jen dvě místnosti a když si šel Staník lehnout, slyšel, jak matka vedle tiše, usedavě pláče. A to bylo vůbec poprvé, co také nemohl usnout. Vztekle si připomínal toho chrapúna v Husáku, co ho chytil, třeba by mu mohl podpálit barák, kokotovi. A hned vzápětí si připomněl to, co věděl od babičky, toho zasratého Čehúna, svého otce, který to všechno způsobil. Litoval svou matku, ale nikdy jí to neřekl.

Ale tu noc se ten urputný, ještě chlapec, rozhodl, že to jednou všem spočítá a hlavně tomu neznámému, vyjebanému chujovi.

V Parkhotelu v Praze 7, který v tomto případě málem symbolicky přímo sousedí s celorepublikovým policejním prezidiem, se měl Čoko setkat v lobby baru s kontaktem, a to v jedenáct hodin dopoledne.

V Parkhotelu strávil Lukáš Litera jako noční recepční několik mnohdy poměrně dobrodružných let.

Ten kdyby věděl, kdo se tam nyní v červenci schází a hlavně, že je to kvůli jeho synovci Martinovi, vyskočil by úžasem málem až ke stropu, jak zase jednou zafungovala jeho teorie zdánlivě náhodných, leč dle něho, v plynoucím čase předem zaznamenaných, prostě fatálně působivých okamžiků.

Ale teď přijel tramvají z Kobylis Stano Dziuba. Přešel na protější chodník, kde se postavil na rohu budovy Národní galerie a zapálil si cigaretu. V poněkud podsaditém brunetovi neurčitého středního věku v tmavém obleku a bílé košili bez kravaty by určitě nikdo neuhodl, čím se živí.

Že by malý podnikatel, nevýznamný úředník z magistrátu či klamaný manžel na stopě nevěry? Jen ta neslitovná, už na pohled tvrdá tvář byla matoucí, byť v ní studeně svítily nečekaně jasně modré oči.

Čoko se ovšem těmito poněkud lehkovážnými úvahami nezabýval. Soustředěně pozoroval okolí a zejména vchod do hotelu. Bylo asi deset minut před jedenáctou a tak vykouřil ještě jednu cigaretu. Dotyčný kontakt se neobjevil, asi už bude uvnitř. Jinak byl všude klid, a tak Stano chvíli po jedenácté vešel do hotelu.

Muži, který jako osamělý host seděl u kulatého stolku na vyvýšené podestě a čekal na Dziubu, se říkalo Švarcík, ale jmenoval se Schwarcenberk, podobně jako známá figura české politické scény, což je jméno hodně nekomfortní na rychlý, běžný styk. K majetku měl ovšem také velmi vřelý vztah.

Náš Švarcík byl zprostředkoval a důvěrný posel dobrých i špatných zpráv. V podsvětí je to důležitá role. Existuje tam spousta chlápků, co se nechtějí z očí do očí setkat s jinými chlápky, ale cosi by jim potřebovali spolehlivě a naléhavě sdělit. Také je občas nutné něco delikátního zařídit, třeba objednat zapálení nějakého skladu či kamionu, anebo když jde do tuhého, i vraždu.

Schwarcenberk byl původně kádrovák na ústředí Krátkého filmu, což bývala taková neoficiální pobočka československé rozvědky. Už tehdy znal spoustu rozličných lidí a taky toho o nich mnoho věděl.

Po převratu v roce 1989 Krátký film záhy skončil a Švarcík zabezpečen tučným odstupným se rozkoukával, co by tak dělal, do důchodu daleko.

První polovina devadesátých let minulého století to byl ráj pro podvodníky všeho druhu. Kupónová privatizace, privatizační fondy, zlaté, nekryté bankovní úvěry, menší firmy za babku po dohodě těch, co věděli, prostě státem posvěcené rozkrádání. Sem tam bylo třeba na někoho zatlačit, čímkoliv, něčím podezřelým z minulosti, rodinným zákulisím, balíkem peněz nebo také pěstmi.

A tehdy se zrodil náš Švarcík, zprostředkovatel s mastnou provizí, který rychle prosákl i do kriminálních kruhů. A tam se platilo vždy spolehlivě.

Čoko měl vskutku mezinárodní formát, ale v Praze ho znal osobně asi jen Schwarcenberk. Před lety zařizoval Švarcík jednu mezní zakázku, ne totálka, jen zlomené ruce, prostřelená noha a pistole v ústech. Tehdy dostal tip na Dziubu, který v té době pobýval někde v Ostravě. Svědčí o jistých kvalitách protřelého Švarcíka, že Dziubu skutečně našel.

V přepychově působícím lobby baru Parkhotelu není Švarcík viditelně poprvé. Oproti Čokovi má nepochybně dražší oblek i s parádním motýlkem a vedle sebe draze vyhlížející kožený kufřík. Sotva Dziuba dosedne, je tu uctivý číšník.

― Kafe a brusinkový džus, zní poněkud překvapivá objednávka od zabijáka.

― Nedáme si panáčka? ― snaží se Švarcík, ale Stano jen rázně zavrtí hlavou.

Když číšník objednávku donese, otevře Švarcík aktovku a vytáhne dvě dost velké fotografie. Na té první vychází Martin Litera z vilky v Troji a je na ní dobře poznat název ulice i popisné číslo. Na té druhé je zvětšený výřez jen jeho obličeje.

― To je ta prácička, usmívá se Švarcík.

Čoko na fotky letmo pohlédne a zasune si je do náprsní kapsy saka.

― Termín?

― Něco probíhá. Ale asi brzy. Dám zprávičku na mobil.

Moc nechybělo a Švarcík řekl mobílek, jakoby těmi zdrobnělinami ty kruté skutečnosti odkazoval do nějakých dětských her.

Dziuba mlčky přikývl a z vrchní kapsičky saka vyndal malý lístek tuhého papíru.

― Tady je číslo konta. Než do toho půjdu, chci tam vidět půlku sumy, jinak šmytec! Ještě si musím omrknout terén, takže nejdřív za dva dny!

A to byla nejdelší věta, kterou Čoko v Parkhotelu pronesl.

Snad to bylo ve stejný den, co si už Dziuba obhlížel v Troji terén, kdy musel Martin Litera zajít na místní, pro něho už z dřívějška významnou malou poštu, neboť ve schránce našel výzvu k vyzvednutí doporučené zásilky. Jak očekával, bylo to předvolání k podání svědectví ve věci usmrcení Vasila Fedyka neznámým pachatelem, citace paragrafů a poučení. Naštěstí termín byl až za pět dnů.

Hned volal strýci Lukášovi, který ho nejprve chvíli uklidňoval, nezapomněl na Martina, právě zítra se uvidí s jedním policajtem, co už je v penzi, probere to s ním, a pozítří se sejdou spolu.

Ovšem Martin zůstal pořádně nervózní, vůbec nevěděl, co řekne na policejní služebně v ulici Františka Křižka v Praze 7, kteroužto ulici důvěrně znal. Šest let pracoval ve stejné ulici v tehdejším Kartografickém vydavatelství.

Pane jo, to musím připomenout strýčkovi, zase určující náhoda! Krucipísek, říkal, že vesměs to bývá pozitivní znamení!

Do toho všeho se další den vrátili z dovolenkové cesty Knechtovi. Dům ožil pobíháním a ruchem. Skoro vzápětí po příjezdu u Martina zaklepala Knechtovic Julinka, ještě ne šestiletá.

― Ahoj, pane Martine, přivezla jsem ti kamínky od moře!

― To jsi mě potěšila, Julinko. Hned si je přidám do sbírky.

Za sklem majestátní, zděděné knihovny byla mezera před řadou knih, kam Martin dával malé, vzhledem zajímavé kamínky, které porůznu náhodně sbíral. Teď k nim přidal tři kulaťoučké černě žíhané bělavé oblázky.

― Jak sis tu žil, pane Martine?

Julinka byla na svůj věk mimořádně vyspělá. Jako pozdní, už snad ani nečekané dítě starších rodičů, jaksi minula některá období svého kalendářního věku a už tak od tří let překvapovala Martina svými hláškami.

Ovšem když doktor Knecht tehdy zjistil, že holčička akademicky vzdělanému sousedovi tyká a volá na něho jménem, zhrozil se a trval na vykání a oslovení pan doktor Litera. Martinovi se přece jen podařilo vybojovat tykání, a zůstalo jen u toho pána.

― Julinko, abych ti pravdu řekl, přihodilo se něco jak z Kytice! Možná dokonce Erben hadr!

Martin Litera asi tak v osmi letech objevil sugestivní balady Karla Jaromíra Erbena a sám se jimi strašil. Vždy si přečetl pár děsivých odstavců třeba ze Svatební košile a pak se mu všelijak převrácený děj oněch úchvatných balad zjevoval ve snech.

A tak si nyní s nadšenou Julinkou opakoval dětství čtením v Kytici. Oproti malému Martinovi však byla Knechtovic holčička velice věcná, zřejmě po tatínkovi, a všechny ty mordy a úklady vždy neuvěřitelně racionálně komentovala.

Třeba když si četli Poklad, kde chamtivá žena oslněná zlatem, nechá své děťátko ležet v jeskyni, která se na rok uzavře, pravila Julinka: ― Tedy ta byla hloupá, měla dítě vyndat ze zavinovačky a tu naplnit zlaťáky. Pak mohla klidně vzít do jedné ruky dítě, do druhé pytel se zlatem a vypadnout!

Teď vytřeštila své velké mandlové oči a spontánně chytla Literu za ruku.

― Jé, pane Martine! Co se stalo? Že by přímo bác a konec?

― Trefa! Představ si, že tady vedle někdo zabil pana Fedyka!

To bylo i na přemoudřelé děvčátko silná káva, a tak chvíli zaraženě mlčela. Ovšem poté se neúprosně zeptala: ― A tys, pane Martine, viděl toho vraha?

Nu ano, milá Julinko, já toho vraha viděl, pomyslel si rozpačitě Martin, jenže nevím, jak s tím naložit. Nahlas ovšem odpověděl: ― Ne, tu vraždu jsem neviděl!

Což ostatně, přísně vzato, byla pravda pravdoucí.

― Pane Martine, pravila zjevně rozrušená dívenka, můžu to povědět našim?

― Samozřejmě. Ale lepší bude, když jim to povím sám. Jdeme dolů.

Knechtovým Martin odvyprávěl podobnou verzi, jakou slyšeli policajti. Paní Knechtová, která pracovala v největší české zdravotnické pojišťovně a občas se i před Martinem netajila svým pohoršením nad tím, jak ti různí cizáci zlovolně ždímají naše peníze na různé operace a zákroky, aniž by sami korunu zaplatili, hned vykřikla: ― No vidíte, co můžete čekat od Ukrajinců!

Doktor Knecht byl ovšem jiná třída.

― Není divu, tak to v kriminálních strukturách chodí. Vyřizování účtů. Jen je zvláštní, že to nevyřídili někde mimo. Střelec ze zálohy. Doufám, pane doktore, že jste policii nic navíc neřekl. Pozor na ně, je to banda lenošná a zkorumpovaná. Mohl bych vám vyprávět! Kdybyste potřeboval nějak pomoci, bez obalu řekněte.

Martinovi se rozbušilo srdce, kdybyste věděl, pane doktore Knechte, jak jste to vystihl.

― Děkuji, pane doktore, snad to zvládnu. Mám jít ještě na úřední podání svědectví a pak už mi snad dají pokoj.

― Doufejte, doufejte. Buďte ostražitý. Jsou to pytlíci, když mají jenom vás, budou se vás ptát třeba i na to, jestli nevíte, co ten Fedyk nejraději pil anebo na podobnou hovadinu!

Bývalý policejní plukovník Karel Brzobohatý se znal s Lukášem Literou už ze sedmdesátých let. Tehdy začínal po skončení vojny jako pochůzkářský čičmunda na obvodním oddělení Veřejné bezpečnosti v Praze 7 a jak jinak, se sídlem v ulici Františka Křížka.

V jeho rajónu byl i Parkhotel, kam namátkově a občas i na zavolanou dost pravidelně s kolegou zacházeli. Bývalo to pochopitelně hlavně večer či v noci, kdy v recepci hotelu pobýval Lukáš Litera.

Brzobohatý byl kluk ze zapadlé vesnice v severních Čechách, kde ho nečekala žádná lákavá budoucnost. A hlavně se už dávno rozhodl, že chce být kriminalistou na stopě zločinu, jak to předváděla i tehdejší televize.

To se dospívajícímu mladíkovi tuze zamlouvalo, ovšem v rámci sešněrované společnosti vedla cesta k vytoužené kriminálce jen přes běžného esenbáka, policajta na ulici.

S recepčním pokaždé prohodil pár přátelských vět, Lukáše ten mládenec s širokým, důvěřivým obličejem a bezprostředním chováním zaujal a časem se nějak přirozeně spřátelili.

Když si postupně Brzobohatý hodnostně i finančně polepšil, zmínil se Literovi, že by se rád odstěhoval z ubytovny do něčeho vlastního, což bylo v těch dobách v Praze něco normálně neuskutečnitelného, a zda by mu neporadil.

Tehdejší obvodní národní výbor sídlil příhodně hned vedle Parkhotelu a jedna všestranně přívětivá oddávající úřednice z matriky, která občas na pozvání bujarých svatebčanů přišla i na následnou hostinu v hotelu, už nějaký čas měla s Lukášem nekomplikovaný vztah, který spočíval v přenocování u Litery, když byl manžel na služební cestě.

Chvíli to trvalo, ale posléze se pro zodpovědného příslušníka VB, který hodlá založit rodinu, našel v dolních Holešovicích úmrtím uprázdněný malý byt. Tehdy Lukáše do už pěkně upraveného bytečku pozval Karel Brzobohatý na oslavu ve dvou, která skončila nad ránem.

Posléze se Karel dostal k vysněné kriminálce, řadu let vedl oddělení na Praze 7 a nedávno odešel do důchodu jako šéf celopražského odboru služby kriminální policie. Dříve někdy důvěrně vyprávěl Lukášovi o některých zamotaných, násilných případech, a tak nic nenamítal, že se jednou sám něco dozví a zašel za ním do Ovenecké.

Pozorně vyslechl Literovo povídání o trablech jeho synovce, pak po odmlce uvážlivě řekl: ― Ať drží původní výpověď. Nikoho dalšího neviděl. A co se týče policie, asi opravdu na sedmičce někdo pouští informace. Drbohlava znám, ten to nebude, ale ťuknu ho. A poslyš, pověz synovci, ať se hlídá. Jestli jsou to Mukačevci, tak ti to berou zhurta.

V ten stejný podvečer seděl Martin Litera u svého psacího stolu. Aby unikl trvajícím, neurčitým náladám, avšak plných jakéhosi pohyblivého nebezpečí, rozhodl se, že přeloží pořádný flák z průvodce Finskem a zítra dopoledne, schůzku se strýcem má až odpoledne, pojede překvapit milou paní Sylvu Richterovou, alespoň si přivolá trochu radosti.

Kupodivu to celkové napětí zřejmě zmobilizovalo proslulé šedé buňky mozkové a Litera frčel s překladem stránku za stránkou, slova mu vyskakovala odkudsi z paměti, jestli se dvakrát podíval do slovníku, tak to bylo moc.

Když se asi po dvou hodinách dostal k pasáži o finské sauně, chtěl si zblízka prohlédnout zajímavé doprovodné fotografie, a jak si položil knihu na klávesnici počítače, vzápětí mu nezadržitelně na otevřené stránky spadla hlava.

Byl to podobný stav, jaký mnohý znavený člověk zná z vlaku, tramvaje či autobusu. Zničehonic se propadnete do jakéhosi polospánku, sladké mrákoty, kdy si vzdáleně, matně uvědomujete, že tedy nejste ve své posteli, ale mozek prostě na několik slastných minut jede na volnoběh.

Odevšad z podvědomí vyskakují pestré, prudké a barvité scénky, hlasy a překvapivé události.

Martin se ocitl zpátky ve starém bytě na Vinohradech, v Balbínově ulici naproti rozhlasu, pobíhá po místnostech a něco hledá, ale co?

Ano, bývalá manželka Jitka mu přece schovala obálku s penězi, prý z legrace!

Až se objeví, tak jí snad dám tu dlouho slibovanou facku! A tu hned klepání na dveře, které vypadají jak vrata do zámku a těžko se skřípavě otevírají. Jenže, proboha, tam nestojí Jitka, nýbrž ta odpudivá baba Weissová z přízemního bytu pod Literovými.

A hned skřehotá, co je to za hluk, stálé dupání, lustr se jí kýve, bude si stěžovat, a mele a mele.

Na schránce má sice napsáno prof. Kateřina Weissová, ale v baráku se jí říká čarodějnice nebo strašidlo, akorát nájemník Laštůvka, který bydlí až v pátém patře, v domě není výtah, a je tím pádem těžko dostižitelný, ji jmenuje výhradně jako starou krávu.

Když míval Martin v Balbínce dobrou náladu, připouštěl si, že v podstatě je ta ženská chudák. Příroda se na ní vyřádila, splácnutý nos, křivá huba, titěrné oči a nejmíň sto kilo třesoucí se hmoty. Nešťastníci, její bývalí žáci a kolegové, to musel být vopruz!

Ale to je úvaha, která běžela Literovi hlavou dávno tomu. Teď v onom časovém žmolku mezi vědomím a spánkem, stojí naproti babě Weissové, a byť je to samozřejmě poněkud nefér, tak jí vší silou jednu vrazí, až baba odlétne od těch velkých vrat.

Martin se spokojeně otočí a vzápětí nakročí do meruňkového sadu v kopci nad Trojou a před ním běží rozevlátá Julinka Knechtová a volá, pane Martine pocem, to tady přece nenecháme a sundává si bílý svetřík a sbírá do něho spadlé, ale na pohled pěkné meruňky.

Nebude se maminka zlobit, když si ten svetřík zašpiníš, má Martin starost, ale Julinka se jen vesele směje, to přece pračka vypere. A už jsou ve vilce, v Literově bytě a jedí ty meruňky, které jsou však pojednou ohromné, skoro jako meloun, tak se musí krájet nožem.

Do toho někdo zase klepe, já tu krávu Weissovou propíchnu, vzplane v Martinovi vztek a jde s napřaženým nožem ke dveřím. Otevře a tam stojí živý Fedyk, krev mu crčí z obličeje a nějak smutně říká, vsjo v porjadke?

To Martina rozechvěje, že má zase nutkání na zvracení, zamíří k záchodu, ale pojednou žádný záchod v jeho bytě není, herdek, kde je ten záchod?

Ale to už utíká asi nádražní halou, samé pokladny a Stánky s občerstvením, ale žádný záchod. Co teď?

Se svíravou úzkostí se probere a zjistí, že leží obličejem na rozevřených stránkách průvodce Finskem, který má na klávesnici počítače.

Zhluboka si oddechne a spěchá na záchod.

Když Litera další den dopoledne nečekán přišel do nakladatelství Globus, měl štěstí, majitelé Bruksovi tam ještě nebyli a překvapená Sylva Richterová ho vítala se zřejmým potěšením.

A poznovu šleh! Sotva ji opět obřadně objal a políbil na obě tváře, jakoby dostal impulz elektrickým proudem. Jakési vnitřní tajemné pohnutí jím ostře projelo a přitom se jenom pozdravili.

Ze své příruční kožené brašny vyndal slušný paklík přeložených stránek, aby nějak odůvodnil svou návštěvu.

― Už vám něco hotového nesu. Aby mi to neleželo doma, a taky abych vás zase viděl, odvážil se Martin.

Mladá žena se hezky usmála a pravila se zdůrazněným despektem: ― No, to si tedy užijete, ačkoliv si musela uvědomovat, že přinejmenším pro Literu, toho pro ni zcela nezvykle poutavého mužského, platí úplný opak.

Jelikož v Praze bylo úmorné červencové horko, měla Sylva na sobě jen tílko s velkým výstřihem vpředu i vzadu a k tomu, až se Martinovi tajil dech, přiléhavé, kratinké, džínové šortky.

Chvíli se zabývali překladem a pak se Martin odhodlal a vysypal na Sylvu hned sérii otázek, měl neodbytný pocit, že o ní musí vědět všechno. Nu, leccos se dozvěděl, ale všechno nikoliv.

― Vy, Sylvo, jistě o mně od Bruksových máte podrobnou zprávu, ale já o vás nevím nic. Takže to na vás hrnu, co a kde jste vystudovala, vím, že jste paní, tak kdo je ten šťastlivec a jak jste přišla k nakladatelskému redaktorování a vlastně jak přímo do Globusu? Nu a třeba ještě, kolik měříte?

Za tou poslední otázkou byla snaha celé to převést do nezávazné polohy, ale oba tušili, že je tomu jinak.

Znovu se nahlas a pěkně zasmála, pak se ovšem omluvila, že ji to dříve nenapadlo, o kávu nebyl zájem, a tak přinesla dvě sklenky studeného džusu. Sedla si naproti zvědavému Literovi a způsobně, naschvál jakoby ve škole, lehce ironicky pokynula hlavou a spustila:  ― Vystudovala jsem Filozofickou fakultu v Praze, obor angličtina, němčina, takže vám mohu říkat pane kolego!

Martin na hru přistoupil, zvedl ruku a přitakal: ― Samozřejmě, paní kolegyně!

― Ale nejspíš jsme to měli snazší než za vašich časů, nejprve jsem byla s angličtinou na studijním pobytu na Maltě, to jsem si sama vybrala a pak s němčinou na stáži ve Vídni. Tam se nachomýtl jakýsi Joachim Richter, a to je ten šťastlivec.

O práci jsem ani moc nepřemýšlela, protože hned po promoci jsem porodila synka, aby se to nepletlo, také Joachim, u nás Jáchym. Když mu nedávno byly dva roky, tak jsem se začala rozhlížet a zahrála náhoda. Matka je lékařka, ošetřovala nějakou dobu dcerku Bruksových a slovo dalo příležitost. A kolikpak já to měřím, asi sto sedmdesát dva. Toť vše pane kolego!

Teď se usmíval Litera: ― Dávám za jedna, vše zodpovězeno.

― Ale to si nezasloužím, zapomněla jsem na něco, namítla Sylva Richterová a znělo to trochu mnohoznačně nebo si to Martin jen vsugeroval.

― Jsem v Praze sama, tedy s maminkou, která mi pomáhá s malým Jáchymem, už pracuje jen na poloviční úvazek. Manžel je dlouhodobě pracovně v Londýně, ještě nevím, jak to celé vyřešíme.

Na zpáteční cestě sedmnáctkou se Litera usilovně a naivně pokoušel odhalit, zda onou samovolně přidanou větou o manželovi v Londýně mínila milá Sylva Richterová naznačit cosi navíc. Je v Praze sama. No a co? Víš, kolik je ti let, bambulo?

Ale přesto se Martin cítil výborně, zapomněl na Fedyka a s ním spojené komplikace a přivolával si jen vstřícnou kolegyni z Globusu. Že by…

Jenže přechodně ztlumené události řídili lidé, kteří slovy poměrně dost opovrhují, natož nějakou snad slibnou větou, takových už bylo, jen činy rozhodují.

Na stanici tramvají před křižovatkou v Troji, kde Litera vystupoval, se pravidelně vyskytovala žebrající žena neurčitého věku, setrvale i v parném létě oblečená do jakési dříve asi modré peleríny, jakou ve starých filmech nosí pošťáci. Nejspíš se na noc stahovala nahoru k zahrádkářské kolonii, kde v opuštěných chatkách a kůlnách prý pobývala celá tlupa různých bezdomovců, jak ho už před časem informoval doktor Knecht v souvislosti s výzvou, aby vždy pečlivě zavíral vstupní branku.

Martin té ženské, která vždy mumlala stejnou povídačku, totiž, že už dva dny nejedla a zda by ji panáček malým příspěvkem nezachránil před smrtí hladem, jí občas kovovou dvacku podal. Kdo ví, jak se do truchlivé situace dostala?

Tentokráte to ovšem bylo drsné probuzení z malebných představ o osamocené paní Sylvě. Sotva Litera vystoupil, žebračka se k němu vrhla a dokonce ho chytila za ruku.

― Že jste pan Litera? ― vyhrkla nedočkavě.

Martin jí štítivě vytrhl ruku a totálně zaskočený, že zná jeho jméno, ochromeně souhlasil: ― Ano, jsem.

― Mám vám vyřídit, abyste na policii mluvil jako na začátku. Jo, tak je to. Že nemáte říkat nic jinýho, dodala ženská v peleríně, spokojená, že to nepopletla.

Teď pro změnu Litera oběma rukama silně stiskl hubené paže žebračky, až vyjekla bolestí.

― Ženská, vyklopte, kdo vám to napovídal?! ― zachrčel Martin podrážděně.

― Jeden pán v obleku, a dal mi celou stovku! Támhle sedí v tom autě, říkal, že na to dohlídne.

Chudák bezdomovkyně ukázala na offroad s tmavými skly, co stál před budovou na protější straně přilehlé ulice a vší silou se vytrhla z Literova sevření a dala se na pajdavý útěk.

Bezmocným vztekem zalitý Martin udělal několik kroků k autu, které se však hned rozjelo, ale na křižovatce svítila červená a tak omámený Litera přes silnici došel skoro až k autu.

Za tmavými skly se matně rýsovala postava, ale to už blikla zelená a vůz vyrazil po silnici vzhůru. Okamžik předtím Litera pozvedl pravou ruku a vystrčeným prostředníkem několikrát do auta zahrozil.

A to vlastně ubohé gesto, to byl jeho rozsudek smrti.

Jakmile zpocený doběhl domů, celou cestu od křižovatky až k vilce Martin v tepajícím rozrušení běžel, serval ze sebe oblečení, vlezl si do sprchy a opakovaně nastavoval vodu od horké až k úplně studené.

Pak už zklidněný si zapálil a k tomu si nalil velkého panáka hruškovice, což byl celý zbytek v láhvi, z níž naléval i majoru Drbohlavovi.

Snad to měla být symbolická tečka za čerstvým rozhodnutím, že to těm lumpům nedaruje, že na policii označí vraha a pak se zdekuje, asi do Olešnice.

Zavolal strýci Lukášovi, zda by nepřijel k němu do Troje, má k tomu důvod, ale nerozváděl ho blíž. Ten bez ptaní souhlasil s tím, že se objeví později odpoledne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.