© Martin Goffa, 2013

Mámě a bratrovi – s díky a s prosbou o odpuštění

Tátovi – s tím, že jsem ho už v mnohém pochopil

Mým dětem – s nadějí, že i ony jednou pochopí mě

PROLOG

Snažil se dýchat zhluboka a zklidnit se, srdce mu však stále bušilo daleko rychleji, než by si přál. Přešel k umyvadlu a pustil si proud ledové vody na zápěstí. Pokud při tom držíte ruce dlaněmi vzhůru, dopadá voda přímo na tepny vedoucí jen několik milimetrů pod kůží, čímž dochází k nejefektivnějšímu ochlazování krve. Skvělý způsob, jak se zklidnit před zkouškou ve škole, před prvním rande nebo před nějakým důležitým pohovorem u šéfa. Anebo v situaci, kdy držíte jako rukojmí několik lidí a čekáte, odkud a kdy přiletí policejní kulka.

Rozhlédl se kolem. Únavou zkroucené postavy seděly na židlích a každá z nich měla na hlavě igelitovou tašku z nedalekého obchoďáku. Ruce i nohy měly svázané tak důkladně, že jakýkoli pohyb jim jen bolestivě rozdíral kůži. Při každém hlubším nádechu se jim igelit přisál k nosu a cestu ke kyslíku jim tak paradoxně zamezoval. Dvěma nebo třem z nich už hlava padla na prsa, jen neznatelné zvedání a klesání hrudníku prozrazovalo, že pořád ještě žijí.

Nervózně si pohrával se stříbrnou pistolí a čekal. Věděl, že všechno už je jen otázka minut. Nešlo ani tak o to, co po něm budou chtít. Ani o to, kdo všechno to nakonec přežije. A už vůbec neřešil, jestli přežije on sám.

Jen doufal, že ti, se kterými bude možná mluvit, to pochopí.

Znovu se rozhlédl. Nebylo to zrovna místo, kde by člověk chtěl umřít. Omšelé zdi všude kolem, odcizená a špinavá budova s odcizenými a špinavými dušemi lidí, co se skrz igelit s reklamními nápisy snaží dostat k čerstvému vzduchu. Ochozený tmavý koberec se skvrnami od kávy a zaprášené žaluzie, které momentálně bránily těm venku sundat ho jednou ranou do hlavy.

O rok později seděl v křesle, měl zavřené oči a prsty pravé ruky si pomalými pohyby hnětl víčka a čelo.

„Víte, doktore,“ řekl unaveně, „většina lidí jsou takoví obyčejní a přízemní pracanti, co si jedou to svoje. Dva kroky dopředu, jeden zpátky, postupně si nosí na nějakou tu svoji hromádku a prožijí obyčejný, ale většinou spokojený život. Asi chápete, jak to myslím. Pak je malá skupinka snílků a fantastů, kteří ale za těmi svými sny jdou a hrozně moc pro ně dělají. A ti pak dokáží neskutečné věci, kterými posouvají hranice pro ostatní. Da Vinci, Columbus, Tesla, Gates… No a pak jsou lidi jako já. Taky snílci, co se ale nikdy dál než k tomu snění nedostali. Když se z něj ale jednou konečně proberou, zjistí, že i ti obyčejní přízemní pracanti už jsou daleko a daleko před nimi, takže začnou zase snít o tom, že je nějakými zkratkami dohoní a pak předhoní, ale nakonec je z toho většinou jen průser.“ Poškrábal se na nose a pak se zničehonic zasmál.

„Teď mě napadlo, že jsem vám právě dokonale popsal celý svůj život prakticky ve dvou větách. Skoro bych řekl, že líp už to nesvedu, i kdybychom podobných sezení měli ještě bůhvíkolik.“

„Znamená to, že už s vašimi návštěvami nemám počítat?“ zeptal se muž v druhém křesle.

„Tak jsem to nemyslel, právě naopak. Leda, že byste to chtěl odpískat vy, což bych ovšem nerad. Vždyť víte, že ta hodina s vámi je z celého týdne to nejlepší.“

„Vážně?“

„Jo, vážně. Teda snad kromě sexu, samozřejmě. Jenže u toho jsem zase hrozně sám.“ Oba se rozesmáli.

„To si stěžujete?“

„Chraň bůh, doktore,“ řekl rychle, „chraň bůh. Zrovna tady bych od nikoho pomocnou ruku určitě nechtěl.“

Smích postupně utichl. Ani jeden z nich najednou nevěděl, jak pokračovat. Nakonec si byli navzájem vděčni za to, že ten druhý asi zrovna nechce nic slyšet. Mlčeli a jen kroky nějakých těžkých bot na chodbě narušovaly jejich podivnou strnulost a do místnosti skrz dveře přinášely zprávy o tom, že svět se ještě zdaleka nezastavil.

1.

Pátek, 5. října 2012

Pomalu procházeli chodbou, která se oběma zdála zbytečně přetopená. Ačkoliv venku poletovaly v nerudném říjnu drobné dešťové kapky, uvnitř té staré budovy bylo teplo až přespříliš. Dřevěná okna sice už bůhvíjak netěsnila, ale kotelna tam kdesi venku pracovala na plný výkon, a místní osazenstvo tedy chladem rozhodně netrpělo. Co by ovšem téměř všichni dali za to, aby se tam za zdmi mohli nerušeně nadechnout právě toho těžkého a sychravého vzduchu.

Přišli k další mříži a muž v uniformě pomalu vybíral ze svazku klíčů ten správný. Druhý, oblečený v neforemné a vytahané teplákové soupravě, zatím trpělivě čekal a se sklopenou hlavou si prohlížel zašlou podlahu. Pak pohledem pomalu stoupal po zelených zdech, do výše prsou nastříkaných omyvatelnou barvou, až se dostal k zatřeným a umatlaným okenním tabulkám, za nimiž viděl pravidelné žebrování kovové mříže. Na dvoře stálo několik aut patřících vězeňské službě, seřazených u jedné ze zdí jako v šiku před jakýmsi nejasným bojem. Když se pak podíval úplně nahoru, nad mokrou střechou protější budovy viděl proužek šedého nebe. Myslel, že bude mít třeba štěstí a že zpoza mraků na chvíli vykoukne aspoň několik paprsků, ale slunce mělo zrovna na práci asi něco příjemnějšího než sledovat právě tuhle nezdravou a zkaženou část města.

Strážný konečně odemkl a beze slova pohodil hlavou. Ani jednomu z nich nebylo zrovna do řeči, vlastně nebylo ani pořádně o čem mluvit. Jejich světy se sice protnuly v prostoru a čase, ale bylo to setkání náhodné, takové, o něž ani jeden z nich přímo nestál. Oba teď prostě museli nějak koexistovat, občas jít bok po boku, občas něco prohodit, občas byl jeden nucen udělat jakýsi úkon a ten druhý ho bez emocí snést. Nic jiného než zautomatizovaný proces, jakýsi dopravníkový pás ve zvláštní továrně na úpravu lidských osudů. Nic osobního, jen pár měsíců či let setkávání těch uniformovaných s těmi v teplácích. Mimo ty zdi byste je od sebe vlastně ani nerozeznali.

„Jsou to až ty poslední dveře vpravo,“ řekl najednou ten se svazkem klíčů. Bylo to zbytečné, prostě ho tam mohl jen tak dovést, předat a jít si po svých. Ale v tu chvíli cítil, že něco říct musí, přestože to jemu samotnému nedávalo žádný smysl. Šlo o podivně důvěrné gesto, jakýsi skoro neznatelný záchvěv lidství, sympatií nebo kdovíčeho.

„Ano, děkuju,“ zamumlal ten druhý skoro neslyšně a rozpačitě si upravil červené tepláky. Minuli nástěnku s nějakými sterilně agitačními letáky o slušném životě, uniforma si začala něco broukat a svazkem klíčů si poklepávat o stehno. Dveře na konci chodby, u kterých zastavili, neměly ani jmenovku. Jen úzký kovový rámeček ve výšce očí, do nějž nějaký unuděný vtipálek vyryl drobná neupravená písmena. Psychouš.

Strážný zaklepal a čekal, až se někdo ozve. Už poněkolikáté za posledních pár minut zívl. Dneska to snad nemá konce, řekl si znechuceně. Kroužek se svazkem klíčů si navlékl na prst a začal s ním točit. Ještě chvíli počkal a zaklepal znovu.

„Tak jdeme,“ poručil, když zevnitř konečně uslyšel nějaký hlas. Ten v teplácích se naposled otočil, jestli přece jenom skrz okno neuvidí aspoň náznak skutečného světa, ale znovu spatřil jen šedou verzi čehosi, co kdysi možná mohlo být životem. A taky chodba byla pořád prázdná, jen zelené zdi, matná sešlapaná podlaha a přes jednu mříž bylo vidět zase jen tu další.

Muži, co seděl za psacím stolem, bylo dvaapadesát, přestože zrovna ten den se cítil tak o dvacet let starší. V noci se několikrát probudil a pokaždé mu při tom vlny horké krve pulsovaly každým kouskem těla. Teplotu si změřil až ráno, ale ne že by se tím něco změnilo, do kanceláře musel tak jako tak. Jindy by snad i zůstal doma, ale určitě ne teď, v době, kdy vycítil a pak i skutečně dostal novou šanci vrátit se do života. Navíc, říkal si, stejně už je pátek, což prakticky znamená přežít jen pár hodin. Před odjezdem si tedy vzal dvě tablety a do kapsy u košile schoval další. A tak teď, sotva hodinu po obědě, stále ještě unavený a otrávený, ale aspoň už bez horečky, seděl ve své pohodlné pojízdné židli a v ruce držel modrou složku se jménem nadepsaným černým fixem.

Zamyšleně otáčel jednotlivé listy a čas od času si uhladil zbytky prošedivělých vlasů, které si nechal strojkem sestřihnout sotva na několik milimetrů. Když změnu, tak se vším všudy, řekl si tenkrát a při pohledu do zrcadla kupodivu zjistil, že oproti předpokladům vypadá daleko mladší než předtím. Čeho se naopak nevzdal, byly vousy, které však měly ještě svoji původní kaštanovou barvu, jen tu a tam protkanou tenkými stříbrnými nitkami. Trochu se napřímil a zdálky se podíval do zrcadla, které viselo nad umyvadlem hned vedle dveří. Pořád si ještě nezvykl na svou novou podobu, ale byla to sotva měsíc stará záležitost, takže vlastně žádný div. A navíc, když minulý týden narazil v sauně na své dva někdejší kolegy, ani ti ho nejdřív nepoznali. Přece jenom za poslední rok shodil snad patnáct kilo, zbavil se odulého obličeje a taky neforemných brýlí, které mu stejně nikdy moc neslušely. Teď se sice musel každý den trápit s kontaktními čočkami, právem si ale vyčítal, že se pro ně nerozhoupal už dávno. Jenže dříve byla jeho vlastní vizáž to poslední, co ho vůbec zajímalo.

První den v téhle kanceláři si oblékl bílý plášť, aby ho po chvíli schoval zpátky do skříně. Připadal si v něm jaksi nepatřičně, což nejvíc ze všeho přičítal prostředí, ve kterém se řízením osudu ocitl. A protože bez něj byl taky nějak podivně nesvůj, vyřešil to důstojným kompromisem: když jej ráno strážní vpustili dovnitř a on odemkl svou novou kancelář, celý se převlékl do šatů, které nosil jen na tomhle místě. Pohodlné semišové boty, hnědé kalhoty a sportovně střižená károvaná košile. Věci, co nikdy neměly opustit tyhle ponuré zdi. Po několika prvních schůzkách, které absolvoval sice už bez pláště, ale pořád ještě v obyčejném civilním oblečení, získal totiž dojem, že těm, s nimiž mluví, není zrovna dvakrát po chuti. Nikdo nic neřekl ani nenaznačil, ale i tak měl ze všeho zvláštní a neurčitý pocit. Asi po týdnu se na to pak zeptal jednoho potetovaného tlouštíka, s nímž musel rozebrat jakýsi nejasný konflikt, který sice podle všech vůbec nikdy neproběhl, ale i tak po něm zůstala pěkná kaluž krve. Tlusťoch se nejdřív chvíli ošíval, ale pak to řekl tak upřímně, jak jen to šlo.

„Prostě z vás cítím hospodu a ženskou. A ani do jednoho ani do druhýho se hned tak nedostanu, což mě pěkně sere, pane doktor. A tím pádem mě serete i vy.“ Poté pokrčil omluvně rameny. „Jinak v tom ale není vůbec nic osobního.“

Hned druhý den si proto přinesl věci na převléknutí a u těch už zůstal. Přece jenom bylo jeho prací podobné typy zklidňovat a ne je naopak dráždit a provokovat. V hospodě přitom nebyl už několik měsíců. A ženská? No dobře, ale vysvětlujte něco takového lidem, co se už pěkně dlouho nepodívali nikam ven a možná ještě delší dobu ani nepodívají. Ale cítili z něj život a to jim prostě nemohl mít za zlé.

Hodil modré desky před sebe na stůl a postavil se. Dal si ruce za hlavu a prohnul se v zádech tak, až skoro ztratil rovnováhu. Pak přešel k umyvadlu, napustil si do sklenice trochu vody a zapil poslední tabletu, kterou ještě měl. Bylo mu už daleko líp, než když se ráno do kanceláře doploužil, ale stejně se těšil, až padne čtvrtá a on před sebou bude mít dva dny volna strávené pod přikrývkou a s horkým čajem. Ale teď ještě zvládnout toho podivína z téhle složky, povzdychl si.

Vrátil se ke stolu a znovu se začal probírat hustě popsanými listy. Na prvním z nich byla fotografie muže s bystrýma, ale podivně zkroušenýma modrozelenýma očima. Měl propadlé tváře, trochu výraznější bradu a malinko větší nos, ovšem nic, kvůli čemu by si ho člověk měl zapamatovat. Krátké hnědé vlasy sčesané na stranu, do čela mu z nich vybíhala tenká, skoro neznatelná klikatá jizva. Adam Hofmann, narozen 19. října 1973 v Brně. Znovu se na tu fotografii podíval. Všiml si kousku erární červené teplákové soupravy, takže snímek nemohl být starší víc než rok. Podle záznamů totiž Hofmann nikdy dřív trestaný nebyl, dokonce ani zadržený či prošetřovaný. Až do loňského prosince obyčejný a bezúhonný člověk. Nebo aspoň ten, kdo se nedal u ničeho chytit, napadlo ho.

Už poněkolikáté pročítal všechno, co k němu měl. Nezřídka se přistihl při tom, jak udiveně kroutí hlavou. Pak znovu přešel k první straně a podíval se do modrozelených očí na fotografii. Tak na tebe jsem vážně zvědavý, řekl té nehybné tváři. Fakt jo.

Když se ozvalo zaklepání, zrovna si před zrcadlem rovnal v oku kontaktní čočku. Pořád si na ně ještě úplně nezvykl, oči ho podivně škrábaly a často si do nich musel kapat zklidňující roztok. Po druhém zaklepání něco neurčitého zamručel a dovnitř nakoukl strážný.

„Tak vám ho vedu, pane doktore,“ řekl jenom a pokynul muži v teplácích, aby vešel. Ten udělal několik kroků a postavil se ke zdi vedle dveří.

„Zavolejte, až skončíte,“ prohodila uniforma směrem k doktorovi. „Anebo kdyby se něco dělo…“

„Nic se dít nebude.“

„Jak myslíte.“

Oba se téměř současně podívali na toho, jehož se předchozí věty týkaly. Stál skoro bez hnutí a díval se skrz celou místnost k oknu za psacím stolem. I to bylo zamřížované, i to mělo zabarvená spodní skla, ale na rozdíl od oken na chodbách tohle vedlo do života. Kancelář, ve které právě stáli, se nacházela na obvodu věznice, takže venku za jejími zdmi tepalo město. Nemohl odtrhnout zrak od koruny stromu, z jehož větví vítr sfoukával první nažloutlé listy.

„Nic se dít nebude,“ zopakoval doktor. Strážný pokrčil rameny a odešel. A muž v teplácích jen dál sledoval ten kousek pelichajícího stromu, jako by šlo o tu nejkrásnější věc, kterou v životě viděl.

2.

„Posadíte se?“

„Ano, samozřejmě. Děkuji.“

Kromě psacího stolu byl v místnosti i konferenční stolek s dvěma malými křesly. Hofmann se do jednoho z nich posadil a sledoval doktora, který odešel za psací stůl a sedl si na svou židli. Ušklíbl se, skoro neznatelně, ale tomu druhému to neušlo.

„Něco není v pořádku?“

„Prosím?“

„Ptám se, jestli se něco děje.“

Hofmann si rozpačitě olízl rty.

„Vlastně nic, jen… jestli budete sedět na té židli.“

„Neměl bych?“

„To je jedno, nechte to být.“

Doktor nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Evidentně vám to jedno není. Takže o co jde?“

Muž v červených teplácích chvíli mlčel.

„No, řekl bych,“ osmělil se nakonec, „že dnes jde hlavně o to navázat se mnou určitý kontakt. Zjistit, co si myslím o tom, co se stalo, co plánuju, co neplánuju, co zavrhuju. K tomu je potřeba, abych k vám získal elementární důvěru. Nevím, jestli je na úvod úplně nejlepší, když se posadíte tak, že máte výškovou převahu a dáváte mi tím najevo moji pozici. S tou jsem totiž konfrontován asi tisíckrát denně, takže by mě spíš potěšil opak. To je celé.“

Doktor ho pozoroval. Muž seděl bez hnutí, s rukama složenýma v klíně a díval se mu do očí. Ale nebyl to pohled nijak vyzývavý, tím spíše ne výsměšný. Odsunul se od stolu a vstal.

„Máte pravdu, samozřejmě. Omlouvám se. Nejsem dnes ve své kůži, vlastně mám horečku a těším se, až odsud vypadnu.“

„To v tomhle baráku všichni.“ Opět to nevypadalo, že se vysmívá, spíš to bylo jen takové suché konstatování, věcné a unavené zároveň.

U stolku s křesly se doktor zastavil a napřáhl ruku.

„Jsem doktor Vlašan. Ctibor Vlašan, psycholog, ale to asi víte, když jste se ke mně do programu přihlásil dobrovolně.“ Ten v teplácích mu potřásl rukou.

„Adam Hofmann. Ale to zase určitě víte vy.“

„No samozřejmě. A ještě jednou se omlouvám, pokud jsem se vás předtím nějak dotkl.“ Posadil se na druhé křeslo a na stolek položil blok s propiskou.

„Omluva přijata, nic zas tak hrozného se nestalo. Ale můžete to třeba napravit, pokud chcete. Kdybyste pootevřel okno, ať vidím aspoň na chvíli pořádně ven, udělal byste mi radost.“ Doktor se k oknu nerozhodně otočil a neklidně se v křesle zavrtěl. Pak si odkašlal.

„No, víte, nejsem si jistý…“ Vlastně nevěděl, co říct.

„Nechte to být,“ mávl rukou Hofmann.

„Zase jste se ušklíbl, úplně stejně jako předtím.“

„Jak říkám, nechte to být.“

„Ne, vysvětlete mi to, trvám na tom.“

„Opravdu o nic nejde.“

„Před chvílí jste mluvil o elementární důvěře. K té se tímhle způsobem určitě nedobereme.“ Hofmann se pousmál a ještě chvíli jen tak koukal do země. Nakonec lehce potřásl hlavou a rozhodl se doktorovi odpovědět.

„Bojíte se pootevřít okno, za kterým je mříž. Myslíte, že jsem nějaký Houdini, co se ve vteřině protáhne tím několikacentimetrovým otvorem? Fajn. Promiňte, ale kdybych se odsud vážně chtěl dostat bez ohledu na cokoli, už bysme spolu byli na cestě ven.“

„Jak to myslíte?“

„Když jste mi podával ruku, stáli jsme od sebe sotva na krok. Mohl jsem vás hranou dlaně udeřit do hrtanu a pak se jen dívat, jak se sunete na zem, tam se držíte se za krk a marně se pokoušíte nadechnout. Na nic jiného byste se nezmohl, tomu věřte. Já bych zatím vzal klíče, které jste před chvílí zvedl ze stolu a schoval do třetí police ve skříni, a zamknul bych nás tady. V klidu bych pak našel něco, čím bych vám svázal ruce a zavázal oči, co já vím, třeba nějakou lepicí pásku ze šuplíku vašeho psacího stolu. A pak, pokud bych přitom náhodou nikde nenarazil na ostré nůžky, rozbil bych jeden z obrazů nebo třeba i vitrínu támhleté skříně, vybral vhodný střep a část omotal hadrem tak, abych měl provizorní nůž. A s ním, jen tak asi půl centimetru zabodnutým ve vašem krku těsně u tepny, bych si tu cestu ven možná nějak usmlouval. Rozhodně by ale byla snazší než skrz támhletu mříž za oknem.“

Doktor se na něj několik vteřin bez hnutí díval. Jestliže chvíli předtím nevěděl, co říct, teď na tom byl ještě hůř. Uvědomoval si, že z toho všeho je jen jediné východisko. Vstal, přešel k oknu a dokořán ho otevřel. Do místnosti vpadl syrový vlhký vzduch spolu se zacinkáním projíždějící tramvaje.

„Proč jste mi to řekl?“ zeptal se, když se vrátil zpátky do křesla. Hofmann pokrčil rameny.

„Chtěl jste to vědět,“ odvětil prostě. „A navíc, když to napadlo mě, může na totéž přijít každý, kdo bude sedět na tomhle místě.“ Odmlčel se. „Díky za to okno,“ dodal pak ještě a podíval se skrz mříž na vlhkou ulici. Přes koruny stromů viděl tramvajovou zastávku s několika lidmi krčícími se pod plechovou stříškou. Lehce foukl vítr a k němu tak znovu dorazil chladný venkovní vzduch, takže na chvíli zavřel víčka a několikrát se zhluboka nadechl.

„Jak vám můžu říkat?“ vytrhl ho ze snění doktor. Otevřel oči.

„Jak chcete, třeba i Adame. Na tom nesejde.“

„Tak dobře, tedy Adame.“ Promnul si kořen nosu. Čočka v oku už ho zase podivně škrábala, ale nepovažoval za vhodné si ji zrovna teď upravovat.

„Řekl byste mi něco o sobě?“

„Co to má být to ‚něco‘?“

„Cokoliv, co chcete. Něco, co vám připadá důležité. Nechám to na vás.“

„Nezlobte se, ale to je k smíchu, doktore. Nevadí, že vám budu říkat prostě jen doktore?“

„Ne, vůbec, v pořádku. Proč je to k smíchu?“

„Čekal bych spíš nějaké konkrétní otázky než tohle. Myslím, že všechno, co je opravdu důležité, o mě už víte a máte to v nějakém spisu, který jste si na mě založil vy nebo ti před váma.“ Doktor se pousmál.

„Možná ano, ale to neznamená, že vím, co je důležité pro vás.“ Muž v červeném se díval z okna.

„Důležitost jednotlivých věcí je proměnlivá v čase a prostoru, jak už jsem musel pochopit,“ řekl nakonec rezignovaně. „A to je možná to nejdůležitější zjištění. Co chcete slyšet víc?“

„Nebudeme si tu něco nalhávat. O všech, co se přihlásili ke mně do programu, jsem si nechal vytáhnout co nejvíc materiálů, to snad chápete.“

„No jistě,“ pokrčil Hofmann rameny.

„Takže pro začátek bych chtěl zmapovat nějaká bílá místa, která se tu a tam u každého z vás objevují.“

„Tak se ptejte.“ Doktor se zvedl a odešel ke stolu. Vrátil se s modrou složkou a chvíli v ní listoval.

„Tak třeba váš otec.“

„Co je s ním?“

„Když jste mým kolegům popisoval své dětství, hodně jste o něm mluvil. A pak?“

„Zemřel, už dávno.“

„To vím, ale není tu ani slovo o tom, jak. Byl přece dost mladý. Možná jsem to přehlédl, ale…“

„Nic v tom nehledejte, doktore,“ řekl Hofmann tiše. „Byl nemocný. To je celé. Žádná neobvyklá smrt, jen hodně předčasná. Jasně, správně tu měl být dodnes, bylo by mu letos teprve jednašedesát. Na jeho pohřbu jsem si poprvé pořádně uvědomil, že člověk míní, pánbůh mění.“

„Nejsem si jistý, jestli to neznělo ironicky,“ podotkl doktor.

„To o tom bohu?“

„Ano. Jste věřící?“

„Kolik máme ještě času, doktore?“

Podíval se na hodinky. „Dvacet třicet minut. Proč?“

„Tak to o nějakém bohu ani nezačínejme. Možná, kdybychom měli dvacet třicet let. Jaká u mě máte ta další bílá místa?“ Doktor si začal něco zapisovat do notesu. Nebylo to vlastně nic důležitého, spíš jen chtěl získat trochu času.

„Jedno by tu bylo,“ řekl pak. „A dokonce hodně dlouhé. O letech 2000 až 2002 uvádíte jen to, že jste byl bez stálého zaměstnání a žil mimo republiku. Ale jinak nic konkrétního.“

„A co byste chtěl vědět?“

„Pravdu.“

„Pravdu?“

„Ano. Ne jen nějaké vágní řeči o cestování, které si můžete v případě potřeby ohnout jakýmkoliv směrem. Prostě pravdu.“

Hofmann si nehtem palce seškrabával na dlani jakousi imaginární špínu a díval se do koberce. Pak zvedl oči k doktorovi.

„Co když vám řeknu, že jsem byl někde, kde člověk za normálních okolností být nesmí?“

„A to?“

„V cizinecké legii, například.“

„To myslíte vážně?“

„Ptal jste se. Jenže služba v cizí armádě není zrovna v souladu s našimi zákony, jak mi teda bylo někým řečeno, takže proč se tím chlubit.“

„Kde přesně jste byl?“

„Narukoval jsem samozřejmě ve Francii, ale pak převážně v severní Africe. Léto 2000 až podzim 2002. To je ale všechno, co vám k tomu řeknu. Nezlobte se.“

„Tahle vaše životní etapa by mě ale právě zajímala ze všeho nejvíc,“ prohodil doktor. Hofmann se pousmál.

„To vám sice věřím, ale tím končíme. Jsou věci, o kterých prostě mluvit nebudu.“

„Jak myslíte, Adame. Tak mi aspoň řekněte, co bylo předtím a co potom. Tedy co se týká práce a osobního života. Já to tu samozřejmě někde mám, ale chtěl bych to slyšet vašimi slovy.“

„Vlastně není moc o čem mluvit. Vyrůstal jsem na vesnici kousek od Brna, vyučil jsem se tesařem, ale hned pak jsem si dodělal maturitu. Ve dvaadevadesátém jsem šel na vojnu a po návratu jsem si vzal jednu holku od nás z vesnice. Ne že by to byla kdovíjaká láska, ale tak už to tam prostě chodilo.“

„Klasika.“

„No jo, no. Její rodiče by nás spolu nepustili ani na dovolenou, aby se nedostali do řečí, takže svatba byla jediná možnost. Taky to tak dopadlo, za pár let přišel rozvod, nebyli jsme prostě dost zralí. Já v té době pracoval v jedné brněnské fabrice a mezitím jsem si dodělal dálkově vysokou školu. No a protože mě tam po rozvodu najednou vlastně nic nedrželo, dostal jsem chuť změnit prostředí a lidi kolem sebe. Vždycky jsem chtěl vidět Paříž, takže jsem se tam v létě 2000 vypravil a už tam zůstal. Vynechám ty dva roky, o kterých jsme se bavili před chvílí, a přeskočím do ledna 2003. To už jsem byl zpátky v republice, našel jsem si novou ženu tady v Praze a usadil se. Vystřídal jsem několik míst a nakonec jsem skončil zase v armádě, tentokrát v té naší jako řidič. Vloni na jaře jsem se rozvedl a někde teď na mě možná myslí pětiletý kluk. Anebo taky ne, kdo ví.“ Odmlčel se. „Stačí to tak?“ zeptal se pak ještě. Jeho hlas byl najednou podivně unavený, čehož si doktor nemohl nevšimnout.

„Samozřejmě. Je to na vás, když budete chtít, k čemukoli z toho se ještě vrátíme. Bude vám vadit, když už zavřu to okno?“

„Nebude, promiňte, zapomněl jsem, že jste nemocný. Stejně už končíme, ne?“

„Vlastně ano, dnes to mělo být spíš jen takové seznámení,“ řekl doktor a vstal. Přešel za stůl, odložil na něj desky a obě okenní křídla zavřel a zajistil.

„Jen ještě jednu otázku, Adame. Proč jste vůbec tady?“

„Jak to myslíte?“ odvětil Hofmann. „Kde tady? V téhle kanceláři? Nebo v téhle věznici? Nebo proč jsem v kriminále jako takovém?“

Doktor se na něj chvíli bez hnutí díval. Před očima mu defilovaly všechny články, fotky a reportáže, které o případu viděl.

„Adame,“ řekl nakonec, „abych nevěděl, proč jste v kriminále, musel bych poslední rok žít na Marsu.“

Sledoval, jak si ten muž v neforemných vězeňských teplácích zase zamyšleně škrábe nehtem do dlaně a oči má sklopené k nohám. Ještě chvíli jen tak stál, ale pak vytočil číslo na telefonu a přivolal strážného. Při loučení podal Hofmannovi ruku.

„Mimochodem, Adame,“ zavolal na něj, když už ho uniforma odváděla z kanceláře. „Comment avez-vous l’Afrique?“ Hofmann se beze slova otočil a upřeně se na doktora zadíval. Ten se pousmál.

„Víte, řekl jste, že při otcově pohřbu jste si uvědomil, že člověk míní, pánbůh mění. Váš otec zemřel v září 2001. Pokud jste mu na pohřbu skutečně byl, a já jsem přesvědčený, že ano, nemohl jste být zároveň s jakousi legií někde v Africe.“

Udivený strážný, přestože nemohl vědět, o čem se ti dva baví, čekal na Hofmannovu odpověď. Ten ještě chvíli pozoroval muže v kárované košili, s bradkou a vystříhanou hlavou, a pak se mu koutky zvedly do skoro neznatelného úsměvu.

„Jsem rád, že jste si toho všiml, doktore. Opravdu.“

„Proč?“

„Protože teď už vím, že naše sezení nebudou jen ztráta času.“

„Zřejmě to myslíte tak, že nejsem jen pitomec, co chce zabít pracovní dobu a je mu jedno, co kdo kecá?“ Hofmann pokýval hlavou.

„Přesně tak. A jsem vážně rád. Samozřejmě že jsem v legii nikdy nebyl. Jen jsem zkoušel, co mi sežerete. Příště si už můžeme promluvit otevřeně. Těším se.“

„Tak jo, Adame, já taky. Nashledanou.“

„Nashledanou, doktore. A mimochodem, l’Afrique est vraiment magnifique.“

Odcházel se strážným zpět tou zašlou chodbou se zelenými stěnami a u každé mříže trpělivě čekal, až bude zase o krok dál od svobody. V očích si nesl obraz mokré koruny vzrostlého stromu za oknem a hlídal si ho jako nějaký vzácný a zároveň pro něj nedosažitelný poklad.

3.

Ležel na ní celou svou vahou. Sotva sípala, v koutcích úst měla chomáčky slin, ale pořád se ještě snažila uvolnit z jeho sevření a házela sebou na všechny strany.

„Pustím tě,“ syčel na ni vztekle, „rozumíš?! Pustím tě, ale přestaň mě už mlátit!“

„Ty jeden hajzle!“ vyrážela ze sebe přerývavě.

„Pustím tě,“ řekl a snažil se popadnout dech, „ale slib mi, že…“ Začala křičet, jako kdyby jí trhali vnitřnosti. Uvolnil tedy sevření, ale okamžitě ho praštila pěstí do hrudníku a nohama odkopla až někam na dveře ložnice. Vzápětí ucítil na obličeji její nehty a hned pak další rány. Zase ji chytil, tak jako prve, a smýkl s ní na postel.

„Zkurvil jsi nám celý život, ty šmejde! Pusť mě!“

Bylo nemožné, aby všechno neslyšeli přinejmenším sousedi z vedlejších bytů. Zacpal jí ústa dlaní, ale při první příležitosti mu prokousla kůži až do krve. Přikryl jí obličej polštářem.

„Přestaň řvát a mlátit mě a já tě pustím! Slyšíš?! Říkám, že tě pustím, jen už toho nechej!“

Docházel jí dech, tak se na chvíli zklidnila, a když jí obličej odkryl, byla celá rudá.

„Už mě prosím tě nechej,“ řekl jí potichu a v očích se mu leskly slzy. Ležela na posteli jako nějaká hadrová panenka bez vlastní vůle. Pak se zvedla a šla do koupelny.

„Tohle tě bude mrzet,“ vmetla mu nenávistně do obličeje, když procházela kolem. „Všichni se dozví, jak ses celé ty roky kurvil s kdejakou děvkou a nakonec jsi nás ještě přivedl na mizinu!“

„Já-se-sni-kým-ne-kur-vil-a-ty-to-víš!“ křičel z plných plic a každou slabiku doprovodil úderem pěsti do dveří skříně, které tak rozbil napadrť.

„Ty jsi fakt magor! Mám z tebe strach!“ řekla, když se vrátila a viděla, co udělal. „Všem řeknu, jak mě mlátíš a co jsi za hovado. Aspoň už konečně ztratí iluze o tom svém zlatém Adámkovi.“

„Doprdele! Do-pr-de-le! Ty přece mlátíš mě! Vždycky se jen snažím bránit! A když se tomu chci vyhnout a radši vypadnu, tak se podle tebe jdu zase někam kurvit nebo vyhazovat prachy! Tak co mám teda dělat?!“

„Zmizet nám konečně ze života, parchante! Malému a mně bez tebe bude líp!“

Dopotácel se do koupelny. V hrudi mu bušilo do žeber obrovské kladivo a chtělo ven. Podíval se do zrcadla, ale viděl tam jen někoho, koho vůbec neznal. Odněkud se vynořila tmavá kola a začala mu před obličejem předvádět jakýsi neznámý tanec. Pak už jen slyšel řinčení skla a na hlavě ucítil řezavou bolest. Při pádu se ještě udeřil bradou o hranu umyvadla, ale to už nebylo nic, na čem by nějak záleželo.

4.

Pátek, 12. října 2012

„Minule jsme skončili u otázky, proč jste vlastně tady,“ řekl doktor. „V téhle kanceláři, myslím.“

„To je snad jasné.“

„Ano, jste tu proto, že jste se přihlásil ke mně do programu. Ale vy moc dobře víte, že takhle jsem to nemyslel, Adame. Chci znát vaši motivaci.“

„Motivaci? Co vám k tomu mám říct? Snad si umíte spočítat dvě a dvě, ne? Chci být vzorný a spolupracující vězeň, co sbírá pochvaly, kudy chodí.“

„Takže jde jen o získání nějakých kladných bodů?“

„No dobře, možná nejen to. Popravdě, celkem rád si popovídám s někým jiným než s těmi chytráky z mojí cimry.“

„Díky za poklonu,“ opáčil doktor suše.

„Rádo se stalo. Ale vážně… Je to pro mě samozřejmě taky zpestření, a jestli tím navíc můžu nahnat nějaké kladné skóre, tak proč si s váma nepokecat. Vypadáte jako rozumný člověk. A navíc, minule jste mi ukázal, že chcete vážně poslouchat. Takže…“

„… proč nespojit příjemné s užitečným,“ dokončil za něj doktor.

„Jo, asi tak nějak,“ souhlasil Hofmann.

„V tom případě mi ovšem budete muset pro začátek objasnit věci, kterým moc nerozumím.“

„Například?“

„No, především se mi tu snažíte demonstrovat svoji snahu mít co nejlepší hodnocení. Předpokládám, že to má co do činění s tím, že budete chtít někdy v budoucnu žádat o podmínečné propuštění. Je to tak?“

„Ano, je to, jak říkáte. Budu chodit na tahle sezení a pak doufat ve váš kladný posudek. Budu dělat knihovníka nebo svačináře, když to po mně někdo bude chtít. Povedu klidně kroužek vyšívání, jestli tu nějaký je. A všem budu odpovídat ‚ano pane, ne pane‘. Ale nechci tady zůstat ani o den víc, než je nutné.“

„A to je právě to, čemu nerozumím.“

„Že tu nechci být?“ zeptal se Hofmann udiveně.

„Ne. Nerozumím tomu, proč jste na tom nezačal pracovat už u soudu, proč jste se nesnažil o nižší trest už tam? Dělá to přece každý.“

„Každý asi ne, jak vidíte. Co vám mám říct? Měl jsem zapírat? Proboha, zatkli mě uprostřed… toho všeho, vždyť víte. Z něčeho takového bych se nevyvlékl ani s armádou právníků. Nebo jsem se měl snažit vypadat jako magor a skončit ve cvokárně? Já blázen nejsem, to vím, stejně jako to ví doktoři, co mě po tom všem měli v parádě. A stejně tak doufám, že to poznáte i vy.“

„No dobře, ale ani jste se proti rozsudku neodvolal, což je přece vždycky to první, co každý obvykle dělá. Snad vám advokát vysvětlil, že…“

„… že pokud se odvolám já a státní zástupce ne, tak trest, který od soudu vyšší instance můžu dostat, už bude přinejhorším stejný, ale taky možná nižší? To byla samozřejmě první věc, co mi řekl.“

„Tak proč jste to neudělal?“

„Nebudete tomu asi věřit, ale… Prostě mi to připadlo spravedlivé. Všechno, od samého začátku.“

„To myslíte jak?“

„Přesně jak to říkám. Od samého začátku. Oni dostali, co zasloužili, a já pak taky. Udělal jsem to? Udělal. Všechno jsem do detailu vysvětlil jak policajtům, tak potom u soudu. Spolupracoval jsem, jak se říká. A oni zase udělali taky jen to, co museli. Vzali do ruky zákon, našli příslušné paragrafy, k dobru mi přičetli jak tu spolupráci, tak to, že jsem do té doby nikdy nic neprovedl, na druhou stranu museli také přihlédnout k takovým těm věcem, jako je ‚trýznivý způsob‘, nebo jak tomu říkali tou jejich hatmatilkou… No a nakonec jsem dostal trest ve dvou třetinách sazby. Připadal mi prostě spravedlivý, takže advokátovi jsem řekl, že se neodvolám. To je celé.“

„A to jste se nebál, že se odvolá státní zástupce? To by přece znamenalo, že můžete naopak dostat trest vyšší.“ Hofmann pokrčil rameny.

„Vím, že to zní divně, ale byl jsem přesvědčený, že to neudělá.“

„Byl jste přesvědčený?“

„Jo, prostě jsem to tak nějak věděl. Těžko to, doktore, nějak vysvětlit, ale připadalo mi, že i jemu se to zdá jaksi… akorát. Podle toho, jak se na mě celou tu dobu díval, jak mi kladl otázky, jak mě oslovoval. Bylo to takové... Nevím, jak to říct. Prostě takové plynulé a neagresivní. Neumím to líp vysvětlit. Zkrátka jsem si byl jistý, že vyhlášením rozsudku jsme skončili.“

„A dál?“

„Dál nic. Kdesi v dálce je jeden konkrétní den, kdy se mám dostat zpátky mezi lidi. A já teď chci dělat všechno proto, aby se to datum posunovalo směrem ke mně. A využiju k tomu všechno a všechny, včetně vás. Možná je to až drzé, když to říkám takhle narovinu, ale snad rozumíte.“

„Tomuhle ano, Adame. Ale jinak… Jedním ze základních pudů každého tvora je ochrana sebe sama. Bylo by jen přirozené snažit se o co nejnižší trest, a to za použití jakýchkoli prostředků. Takže buďto jste svým způsobem masochista, který podvědomě touží být potrestaný co nejtvrději, anebo je to nějaký sakra zvláštní druh furiantství nebo čeho.“

„Myslíte něco jako ‚Keď ste si ma upiekli, tak si ma aj zjedzte!‘, jak křičel Jánošík, když jim při popravě sám skočil na hák?“

„Možná něco takového,“ připustil doktor.

„Co na to říct? Třeba jsem to tak i cítil. Tak, že já vykonal svoji spravedlnost a teď na oplátku musím unést to, co za spravedlnost považují ti povolaní. Jo, asi to tak vážně bylo. Snad mě napadlo, že pokud bych ten trest nepřijal, devalvovalo by to můj nárok provést to, za co mě pak soudili.“

„A vy jste o tom skutečně i teď přesvědčený?“

„O čem?“

„Že jste měl nárok na tu…“ Najednou nevěděl, jak to nazvat.

„Vánoční zpověď?“ pomohl mu Hofmann s mírným odfrknutím.

Ano, uvědomil si doktor, tak tomu říkali. Vánoční zpověď, titulky pomalu všech novin. Tedy spíš těch serióznějších, bulvár se s tím zrovna nemazal. Vánoční masakr, omílaly do omrzení všechny ty ukřičené barevné plátky.

„Promiňte doktore, ale nechce se mi o tom mluvit.“

„Proč ne?“

„Ještě je na to brzo,“ řekl prostě Hofmann.

„Brzo? Vždyť už je to skoro rok, Adame, nemyslím si, že…“

„Brzo mluvit o tom s vámi,“ skočil mu do řeči, „tak jsem to myslel. Nezlobte se.“

„Nezlobím se, v pořádku. Máme ještě dost času.“ Nejradši by si ukousl jazyk.

„Jo,“ hlesl ten druhý a znělo to podivně dutě, jako by byl najednou někde za zdí, „díky, že jste mi to připomněl.“

„Promiňte, nechtěl jsem to říct takhle, já… Vždyť víte, jak jsem to myslel.“

„Nejhorší je, že máte pravdu, ať už jste to myslel jakkoli,“ řekl Hofmann tiše. Bylo to prosté konstatování faktu, ale pro doktora to byla i v té jednoduchosti snad nejsilnější věta, kterou v těch zdech slyšel. Přemýšlel, co odpovědět, ale pak se rozhodl, že se v tom radši nebude dál šťourat.

„Necháme to být,“ řekl nakonec. „Pojďme dál. Teda spíš… před to. Když jste mi minule povídal o svém životě, vzali jsme to tak nějak po povrchu.“

„Na nic konkrétního jste se neptal. Snad kromě táty, ale to jsem vám vysvětlil.“

„To je fakt. Tak se zeptám teď. A chtěl bych o tom vědět co možná nejvíc.“

„A o čem?“

„O vaší třinácté komnatě, jak se říká.“

„No to je vážně odborný termín,“ uchechtl se Hofmann, „třináctá komnata. To máte od kolegy Freuda?“

„Odborný termín možná ne, ale výstižný určitě. A Freud byl psychiatr, zatímco…“

„… vy jste psycholog. Vždycky mě zajímalo, proč to jedni i druzí tak zdůrazňujete. Už jsem si toho všiml tolikrát, v různých rozhovorech nebo televizních pořadech. Stačí, aby někdo psychiatra označil za psychologa nebo opačně, a hned je oheň na střeše.“

„Když klempíři řeknete, že je zedník, taky vás opraví.“

„Jo, ale ne tak dotčeně. To je jen nějaká vaše výsada.“

„Takže?“

„Co?“

„Ta vaše třináctá komnata, od které se snažíte utéct.“

„Ale doktore, sám byste měl vědět, že u mě nic takového nenajdete. Teď už ne. Po tom, co mě doktoři, policajti, novináři a bůhvíkdo další ještě proprali ze všech stran, žádný takový skrytý prostor ani mít nemůžu. I já jsem se při tom všem o sobě dozvěděl věci, o kterých jsem do té doby neměl ani tušení.“ Zasmál se, ale znělo to hořce a jaksi cize, až se doktorovi zdálo, jako by to snad říkal někdo třetí, přestože v kanceláři byli sami dva.

„Takže co ten váš hazard?“ nadhodil pak opatrně. Hofmann se znovu pousmál.

„To má být jako ta třináctá komnata? Pro koho ještě?“

„Třeba právě pro mě. Snad jste si už všiml, že z lejster mi to nestačí.“

„Chcete mi naznačit, že všechny ty stovky stran, co se mnou ti před vámi sepsali, budete chtít převyprávět?“

„Třeba toho budu chtít slyšet i daleko víc,“ řekl doktor a byla to taková ta věta s otevřeným koncem, co víc zakrývala, než sdělovala. Hofmann chvíli mlčel a přemýšlel o tom, jak to doktor myslel.

„No,“ připustil nakonec, „proč ne. Máme přece ještě dost času, jak jste mi prve taktně naznačil.“

Ozvalo se zaklepání.

„Ale dnes už evidentně ne,“ dodal pak a pomalu se zvedl z křesla. „Vzhůru zpátky do neživota. Díky za příjemnou hodinu, doktore.“

„Já vám taky děkuju, Adame. Nashledanou a…“ Nedořekl. Hezký víkend, měl na jazyku jako automatickou odpověď. Napadlo ho, jestli by sezení s Hofmannem neměl přesunout z pátků na jiné dny.

Dozorce za sebou zavřel a doktor sjel pohledem na křeslo, ze kterého vězeň chvíli předtím vstal. Důlek v místě, kde seděl, se po milimetrech, téměř neznatelně vyrovnával a napínal. Po několika dalších vteřinách to vypadalo, že tam nikdy nikdo vlastně ani nebyl. Kdybych mu nabídl čaj, napadlo ho, zůstal by po něm aspoň hrníček s vylouhovaným sáčkem.

Posadil se za stůl a znovu otevřel Hofmannovy materiály. Z obálky na konci spisu vytáhl stříbrný disk a vložil ho do notebooku. Po několika vteřinách se v rohu obrazovky objevila složka s názvem Foto OMČ. Fotografie z ohledání místa činu, 23. prosince 2011. Poklepal na ikonu a na malou chvíli zadržel dech. Deset měsíců staré obrázky se jeden po druhém začaly rozbalovat a zalévaly monitor tísní, bezmocí a hnusně nasládlou a lepkavou chutí tmavě rudé krve.

Vstal a udělal dva kroky k oknu. Když ho otevřel, jako by ho najednou překvapila ta kovová mříž za ním. Položil na ni dlaně a nechal se chvíli jen tak chladit. A pak, aniž chápal, co ho to najednou popadlo, zkusil mříží co nejsilněji zatřást. Ale cítil jen smršťování svých vlastních svalů a cukání v kloubech. Studenou dlaní si přejel po obličeji. Pak z lednice vytáhl láhev s vodou a přiložil si ji na šíji. Zavřel oči. Ledový šíp mu projel páteří do mozku, odkud aspoň na malou chvíli vyhnal to, co tam nepatřilo.

5.

Čekal už pátou minutu a nejraději by zavěsil, ale nezbývalo mu nic jiného než dál poslouchat dokola se opakující prostoduchou melodii a doufat, že konečně přijde na řadu.

„Kateřina Maxová, Fair money, jak vám mohu pomoci?“ No konečně, doprdele, zašeptal si sám pro sebe.

„Hofmann u telefonu, dobrý den. Ve čtvrtek jsem s vaším obchodním zástupcem uzavřel smlouvu o půjčce a tak bych…“

„Můžu vás zarazit, prosím? Řeknete mi ještě jednou vaše jméno? A datum a místo narození.“

„Aha, promiňte, samozřejmě. Adam Hofmann, narozený 19. října 1973 v Brně.“

„Děkuji. Chvíli strpení, prosím, vyhledám si potřebné informace. Ano, vidím, že vaše smlouva má číslo 1154689. A jaký je tedy důvod vašeho telefonátu?“

„No, volám proto, že ve čtvrtek jsem uzavřel smlouvu s vaším obchodním zástupcem a dnes už je úterý a žádné peníze mi od vás zatím na účet nedorazily.“

„No a v čem je problém?“

„No… To se přece chci zeptat já vás.“

„Já před sebou na monitoru vidím, že jste s naším zástupcem skutečně sepsal návrh smlouvy o půjčce, ale nedodal jste nám všechny potřebné podklady důležité k tomu, abychom vaši žádost mohli posoudit.“

„Nezlobte se, ale jak to myslíte? Váš zástupce po mně chtěl jen výpis z účtu za uplynulé tři měsíce, poslední tři výplatní pásky a kopii nájemní smlouvy k bytu kvůli ověření adresy. Všechno, co si vyžádal, jsem mu ve čtvrtek na schůzce dal. Když jsem se ho zeptal, kdy můžu čekat peníze, tak mi řekl, že možná už následující pracovní den, což byl pátek. A dnes je úterý, proto raději volám, jestli je všechno v pořádku.“

„Zřejmě nám tedy ještě všechny ty podklady od našeho zástupce nedorazily. Jakmile je budeme mít, tak je naše úvěrové oddělení zpracuje a hned poté vám peníze odešleme.“

„Ale už jsou to čtyři dny…“

„To je standardní lhůta, pane Hofmanne. Někdy jsme skutečně schopni žádost vyřídit do druhého dne, ale záleží to na naší aktuální vytíženosti. Takže vám radím, abyste zatím vyčkal. Můžu pro vás tedy ještě něco udělat?“

„Ne, děkuji, já samozřejmě počkám. Nashledanou.“

„Na slyšenou a hezký den.“

Jo, hezký den. Schoval telefon do kapsy a pomalu se loudal k přijíždějící tramvaji. Nakonec mu ujela před nosem, ale posadil se na lavičku a čekal na další. Nebylo kam spěchat.

6.

Pátek, 19. října 2012

Doktor zalil kávu a postavil oba šálky na stolek.

„Minule jsme chtěli mluvit o hazardu,“ řekl, když se posadil.

„Vy jste o tom chtěl mluvit.“

„Dobře, tak tedy já jsem o tom chtěl mluvit,“ souhlasil doktor. „Chtěl bych vědět co nejvíc.“

„Co přesně myslíte?“

„To vaše sázení přece.“ Hofmann se na něj úkosem podíval.

„Takže to myslíte vážně?“

„Naprosto. Máte něco proti?“

„Ne, to určitě ne, jen… Nějak nechápu, co o tom chcete slyšet.“

„No, v podstatě všechno. Na jakých principech to celé funguje, co na tom některé lidi tak fascinuje a podobně. Tohle všechno z vašeho pohledu, samozřejmě.“

Hofmann rozpačitě pokrčil rameny.

„To jste mě celkem zaskočil,“ odvětil. „Jen si říkám, že když vám to popíšu z mého pohledu, tak s tím začnete taky.“ Doktor se zasmál.

„Myslím, že máte zbytečný strach. Nepohrnu se do problému, když…“ Odmlčel se v půlce věty, jako by najednou nevěděl, jak pokračovat.

„Rozumím,“ řekl Hofmann mimoděk.

„Čemu rozumíte?“

„Ničemu, řekl jsem to jen tak.“

„Neřekl, nedělejte ze mě pitomce, Adame.“

„Tak jo... No prostě, že rozumím tomu, že se nepoženete do dalšího průseru, když jste se z jednoho sotva vyhrabal.“ Díval se mu do očí a nezdálo se, že s nimi chce uhnout.

„Vy o tom něco víte?“ zeptal se po chvíli doktor. Hofmann se poškrábal na krku.

„Jen to, co se povídá tady uvnitř. Ale znáte to, řeči se vedou a voda teče.“

„A co se teda povídá?“

Zavrtěl hlavou. „Nechte to být, doktore. Prostě řeči.“

„Nezlobte se, Adame, ale rád bych to věděl. Snad chápete, že když tady mám s někým pracovat, tak potřebuju vědět, jak mě bere.“

„No jo, ale…“ Vůbec se mu do toho najednou nechtělo. Žes radši nedržel jazyk za zuby, říkal si.

„Tak povíte mi to?“

Hofmann nakonec rezignovaně rozhodil rukama.

„Nevím, jak se to sem dostalo, slyšel jsem to od lidí, co to mají od kdovíkoho. No prostě, prý jste měl dřív nějaké problémy s chlastem.“

„To je všechno?“

„V podstatě jo.“

„V podstatě?“

„Jo. Říká se, že jste byl celkem kapacita, učil jste na nějaké fakultě a tak. Kvůli chlastu se vás prý ale zbavili.“

„Vykašlete se na tu ohleduplnost, Adame. Kroutíte se jako had na pánvi.“

„A co chcete slyšet? Že se tu povídají historky o tom, co jste vyváděl, když jste byl zrovna nalitý? Jo, povídají.“

„Ano, přesně to chci slyšet. Historky, co se povídají. Na rovinu.“

„No, vlastně jsem to už řekl. Uměl jste se prý setnout a pak vyvádět. To je celé. Akorát některým věcem se ani nechce věřit.“

„Čemu třeba?“

Hofmann jen mávl rukou, jako by to vlastně ani nestálo za řeč.

„Tak povíte mi to, Adame, nebo vás mám prosit?“

„No,“ spustil nakonec váhavě, „ze školy vás prý vyhodili hned po tom, co jste u sebe v kanceláři úplně namraky vytáhl ptáka na studentku, která přišla ke zkoušce.“

Doktor mlčel a zamyšleně se díval na protější stěnu. Vypadalo to, jako by na ní snad sledoval nějaký němý film, viditelný jen jemu a nikomu dalšímu.

„To všechno je pravda,“ řekl nakonec a pomalu vzal ze stolu šálek s kávou. Napil se, ale zpátky jej už neodložil a začal kávu míchat lžičkou.

„Fakt?“

„Fakt. Až na to, že nepřišla na zkoušku, ale na konzultaci.“

„To si děláte prdel!“ neudržel se Hofmann a rozesmál se na celé kolo. Kroutil nevěřícně hlavou a sledoval doktora, který se začal usmívat taky.

„No jo, je to pravda,“ dodal pak už vážně. „Měl jsem opravdu problémy s chlastem, abych zopakoval vaši kulantní formulaci. Pil jsem dřív jako každý druhý, skleničku vína k večeři, sem tam nějakého panáka v baru, znáte to, nic neobvyklého. A za pár let pak najednou koukám, že chlastám jako ďábel. Kdybyste mě zabil, tak nejsem schopný říct, kdy se to tak zlomilo a proč. Žádný startovací moment, žádný životní kotrmelec… Prostě jen takový nenápadný, sotva postřehnutelný sjezd. Postupně jsem nějak přestal stíhat, občas jsem nedorazil na přednášku, jindy jsem nedodal slíbené články k publikování, všechno bylo najednou nějaké rozvláčné a vratké, jestli víte, jak to myslím. Ke konci jsem pak už vyváděl hrozné věci, o kterých jsem se ale navíc dozvídal od okolí, protože já sám jsem si je ani nepamatoval. Dnes kroutím hlavou nad tím, jak dlouho mi to všechno procházelo.“

„A jak to teda bylo s tou holkou?“

„No v podstatě tak, jak jste to řekl. Přišla na konzultaci, bohužel až pozdě odpoledne, takže jsem už byl náležitě upravený. Vytáhla materiály k diplomce, o kterou jí šlo, a já na ni prý na oplátku vytáhl orgán, o který šlo zase mně. Ale všechno vím jen proto, že mi to řekli. Sám si nepamatuju vůbec nic.“

„To vám snad ani nevěřím,“ odfrkl se smíchem Hofmann. Pořád ještě udiveně kroutil hlavou a sledoval doktora, jak dopíjí kávu a odkládá prázdný šálek.

„Já tomu tehdy taky nechtěl věřit, ale co chcete po těžkém alkoholikovi.“ Odmlčel se. Najednou se cítil, jako by na něj někdo zezadu skočil a navlékl mu nějakou olověnou vestu, kvůli které se ani nemůže zvednout z toho zatraceného křesla.

„A dál?“

„Dál už nic, jen klasika… Bylo mi padesát a z pozice šéfa katedry jsem po takové podivné klouzačce doputoval pomalu až na úřad práce. Že se celá věc s tou holčinou obešla bez nějakých policejních oplétaček, za to vděčím jednomu svému kolegovi, který se shodou nějakých šťastných náhod znal s jejími rodiči a vyžehlil to.“

„Zachránil vám prdel, jak se říká.“

„Jo, zachránil mi prdel, jak se říká. A dokonce ne jednou. Byl to on, kdo mě nakonec přesvědčil, že se musím dát dohromady, a nasměroval mě tam, kam jsem už dávno patřil. Dokonce mě do té léčebny odvezl svým autem. Dodnes si pamatuju na to, že jsem brečel, když jsem tam vcházel. Ne kvůli tomu, jak se všechno pokazilo, ale dojetím, že pro mě někdo něco takového dělá. Takže je vám asi jasné, jak jsem na tom byl. Na rozloučenou mi dal do kapsy obálku se vzkazem. Když jsem ji později otevřel, stálo tam jen gnóthi seauton.“

Hofmann kývl hlavou malému rámečku na zdi, kde byl pod sklem kus ohmataného papíru s rozmazaným, rukou vyvedeným nápisem.

„Myslel jsem, že je to jen nějaká póza,“ řekl.

„Naopak. Každý večer před spaním jsem se na ten vzkaz díval. Později jsem ho už ani nemusel vytahovat ze šuplíku, stačilo zavřít oči a měl jsem ta kostrbatá písmena před sebou. Myslím, že měl na mém vyléčení možná největší zásluhu. Proto ho tu taky mám.“

„No jo, no… Je to síla. Jen tak z plezíru si to tehdy u té své věštírny vytesat nenechali, doktore.“

„To asi máte asi pravdu, Adame,“ souhlasil a hlas měl najednou nějak podivně zkroušený. Promnul si obličej. „Ale abych se ještě vrátil k tomu svému kolegovi. Když jsem se pak z toho všeho teda vyhrabal, pomohl mi potřetí. Jeho bratr v našem fešáckém kriminále dělá ředitele, takže mi dohodil tohle místo a zaručil se mu za mě. To já jen, kdybyste se chtěl zeptat, kde jsem se tu vlastně vůbec vzal.“

Oba nějakou dobu mlčeli. Hofmann doktora pozoroval a najednou ho napadlo, jestli s ním nehraje nějakou zvláštní a nejasnou hru.

„Proč jste mi to vlastně celé povídal?“ zeptal se nakonec.

„Jen jsem dokončil, co jste vy začal. Uvedl jsem na pravou míru historky, co tu o mně kolují. Proč byste to vlastně neměl vědět? Jasně, globálně vzato jsme každý někde jinde, až skončíme, tak vy půjdete zpátky do cely a já naopak domů, ale teď a tady, pro tuhle naši vyhrazenou hodinu, jsme partneři v dialogu. Není důvod dělat se lepším, nemá to žádný smysl, ne?“

Hofmann se pomalu rozhlédl po strohých zdech kanceláře a najednou se cítil nesvobodný daleko víc než ve své cele s odrbaným nábytkem.

„Rád bych si s váma pokecal někde v hospodě u piva, doktore,“ řekl pak.

„Věřte mi to nebo ne, Adame, ale já s vámi taky. To myslím naprosto vážně.“

„Takže co zítra v osm večer třeba U Fleků?“ Doktor se na něj usmál, ale byl to spíš takový smutný a lítostivý škleb.

„Zítra to asi nepůjde, ale klidně hned druhý den potom, co vás pustí. Jen vám nesmí vadit, že nebudu pít pivo.“

„To mi vadit nebude. Někdy mám ale pocit, že až mě pustí, tak už nebude stát žádné z těch míst, která jsem dřív znával.“ Chvíli mlčel a pak požádal o trochu vody.

„Mimochodem, jak jste měl péči o to, jak vás tu kdo bere, či nebere, při všech těch řečech…“

„Ano?“

„… tak bych si být váma nedělal starosti. Pro drtivou většinu zdejších je chlast samozřejmost, takže nic, co by je překvapilo. Zato když se dozvěděli o tom vašem extempore se studentkou, stoupl jste v jejich očích tak o dvě třídy.“

„Vážně?“

„Jo. Říkají vám teď doktor Kanec.“

„No to mám vážně radost.“ Hofmannovi se na kratičkou chvíli zazdálo, že v tom odfrknutí, které mělo znít otráveně, zaznamenal jemnou příchuť jakéhosi uspokojení. Nakonec, proč ne, řekl si. Taky mu mohli říkat doktor Prase nebo doktor Vocas, takže nedopadl zase tak špatně.

„Víte co, doktore? Do konce máme tak ještě tak dvacet minut, ne?“

„Tak nějak. Proč se ptáte?“

„O něco bych vás chtěl poprosit. Odložíme to povídání o mých i vašich problémech na jindy a necháte mi je?“

„Co?“

„No ten zbývající čas. Že byste mi ho věnoval.“

„Jak přesně to myslíte?“

„No prostě si sednete za stůl a budete si dělat svoje. Mně předtím uvaříte ještě jedno kafe, půjčíte mi dnešní noviny a pootevřete okno, ať mám trochu civilního vzduchu.“ Doktor se na něj nechápavě díval.

„Uniklo mi něco?“ zeptal se pak.

„Mám dnes přece narozeniny,“ usmál se Hofmann. Ale zaznělo to jaksi dutě a neosobně, jako by ani on sám nebyl rád, že ten den zrovna přišel. Doktorovi ten tón neunikl. Bylo v něm až příliš mnoho tísně a nejistoty, kolik devatenáctých říjnů ho v těchto či podobných zdech nakonec ještě čeká.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vánoční zpověď.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.