IRENĚ

© Martin Goffa, 2014

Cover photo © allphoto.cz

PROLOG

Vešel do předsíně a tam bez hnutí zůstal chvíli tiše stát. Dveře za svými zády nechal pootevřené a připravené k ústupu, pokud by se najednou odněkud vyřítil pes anebo třeba rozespalý majitel bytu, který se probral o něco později, než měl. Ale všude byl klid, takže dveře přivřel tak, aby na první pohled nebylo poznat, že jimi někdo právě vešel dovnitř, a vydal se po měkkém koberci do první místnosti.

Byla to ložnice zařízená starožitným nábytkem, mohutná postel měla vyřezávané a zdobené čelo a muže na vteřinu napadlo, jak se takový krám mohl dostat dovnitř bytu, navíc do pátého patra v domě s malým a starým výtahem. Očima přelétl skříně a komodu, pak se otočil a přešel do obývacího pokoje. Pokaždé, než někde začal vytahovat a prohrabávat šuplíky, prošel nejdříve celý byt a nahlédl do všech koutů. Je nesmysl do mrtě rozebrat ložnici a teprve až pak zjistit, že v nějakém dalším pokoji je za dveřmi ve zdi trezor. Za ta léta, co se touhle prací živil, už dávno zjistil, že nejdůležitější ze všeho je postupovat s chladnou hlavou.

Nejdřív tedy projít zevrubně celý byt, pak zkontrolovat tři nejčastější místa a teprve potom se případně pustit do kompletní prohlídky. Cestou z jednoho pokoje do druhého si všiml několika šperků položených v misce na komodě, sebral je tedy hned do kapsy stejně jako pár bankovek, které se válely v předsíni na stolku pod zrcadlem. Kromě několika starožitností, které byly ale příliš velké na to, aby se s nimi táhl, se zběžnou prohlídkou nedostal k ničemu, co by mělo nějakou cenu. Pryč byly doby, kdy se z bytů vláčel s televizí nebo videem. Jednak na to už neměl sílu, jednak se je už dávno nevyplatilo brát. Všechno, co se nevejde do kapsy nebo nanejvýš do malé sportovní tašky, kterou měl přes rameno, je neperspektivní. A ty starožitné vázy a svícny, co v každé místnosti spíš zavazely, byly zkrátka příliš neskladné.

Takže jako vždycky, jen peníze, šmuky, hodinky a nanejvýš tak foťák nebo kameru. Ale rozhodně ne mobily. Měl sice hlavu dávno šedivou, ale určitě mu v ní zůstal aspoň kus mozku, takže moc dobře ví, kolik lidí už dojelo na to, že se k nim policajti dostali přes mobil.

Vrátil se do ložnice a rozhlédl se kolem. Byla zařízená vkusně a on nepochyboval o tom, že nejen všechny ty vázy a další serepetičky, ale i nábytek má svou cenu. Ale ty časy, kdy ještě s partou dokázali zmáknout byt takovým způsobem, že v něm zůstaly pomalu jen holé stěny, už jsou pryč. Byl ze staré školy a tahle nová doba je na něj moc rychlá. Všechny ty komplikované zámky a kdoví jaké alarmy omezily okruh míst, do kterých se byl ještě schopen vydat.

Takže teď ty tajemné skrýše, pomyslel si ironicky a vydal se ke skříni. Dobře věděl, kam sáhnout, tři nejčastější místa v každé domácnosti se snad nikdy neměnila. Kdyby se ho někdo zeptal, řekl by mu, ať nejdříve zkontroluje prostor za poskládanými ručníky a ložním prádlem. Pokud by peníze nebyly tam, poslal by ho do kuchyně podívat se do nějaké dózy nahoře na lince. A nakonec? Jestli má někdo doma pořádný balík a nedisponuje trezorem, pravděpodobně bude pod vanou zabalený v plastovém sáčku. Jen málokdy se stalo, že alespoň na jednom z těch míst nebylo to, co hledal.

No, tohle bude možná zrovna ten případ, říkal si, když bez úspěchu v ložnici i kuchyni zamířil ke dveřím koupelny. Zarazilo ho, když vzal za kliku, ale dveře se ani nehnuly. Na okamžik ho napadlo, že je někdo uvnitř, jenže za matným sklem byla jen tma a ticho. Sehnul se a podíval se do klíčové dírky, ale byla prázdná z obou stran. Takže pustý byt, a přesto zamčená koupelna?

Dozický zámek nebyl nic, s čím by si za posledních čtyřicet let už asi stotisíckrát neporadil. Když nemáte ruce úplně levé, během několika minut jej odemknete i ohnutým hřebíkem. Jemu to trvalo několik vteřin. Otevřel dveře, světlo z předsíně vtrhlo dovnitř a odrazilo se od krémových obkladů rozlehlé koupelny.

Několik vteřin zůstal ohromeně stát. Pak zavrávoral, vycouval zpátky a vyděšeně se rozhlížel. Ale nikdo se neobjevil, jen ticho v celém bytě začalo být najednou tíživější a tíživější. Znovu se podíval do koupelny a ruce se mu začaly nezvladatelně třást. Cítil, jako by mu na hrudník začal někdo pokládat jeden kámen za druhým.

„Ježíšikriste!“ zašeptal. Na víc se nezmohl. Vyplašeně se podíval ke vchodovým dveřím a pak zpátky k těm do koupelny. Nakonec se ale rozhodl, zavřel je a šperhákem zase zamkl. Opatrně vyhlédl na chodbu domu a když zjistil, že je tam bezpečno, rychle vyšel a dveře od bytu zajistil tak, aby na první pohled neexistoval ani náznak toho, že jimi někdo vnikl dovnitř bez pozvání.

Nikdy jsem tam nebyl, ujišťoval sám sebe cestou dolů po schodech. Nikdy jsem tam nebyl!

Zlatá spona, manžetové knoflíčky a prsten, které vzal z misky na komodě, ho v kapse netížily natolik, aby si na ně v tom rozpoložení vůbec vzpomněl.

Nikdy jsem tam nebyl, mumlal i poté, co po chodníku skropeném lehkým májovým deštěm pospíchal Vinohradskou třídou k nejbližší tramvajové zastávce. Zdálo se mu, že se zablesklo, takže se instinktivně přikrčil, ale asi to bylo jen od mokré troleje, když se blížila souprava.

Třásl se ještě i tehdy, když na zadním sedadle odjížděl někam hodně a hodně daleko.

1.

Díval jsem se z okna na střechy domů, nad kterými v tom červnovém dni vzduch horkem skoro pochodoval.

Takže jsem byl zase zpátky. Sotva rok a půl poté, co jsem za sebou policejní dveře s velkým prásknutím zabouchl s tím, že už nikdy více. Ale jak se říká, chceš-li boha rozesmát, seznam ho se svými plány. Ne že bych v něj tedy nějak zvlášť věřil, ale když jsem před několika měsíci ležel bezmocně na podlaze jednoho kasina a moje krev se vsakovala do tmavého koberce, přece jen jsem se k němu obrátil s určitými návrhy. No, a jelikož pro mě celá ta lapálie, kvůli níž byla tehdy na nohou polovina pražského policejního sboru, skončila nakonec dobře, kývl jsem na nabídku vrátit se mezi ně. Pochopil jsem, že se té práce tak jako tak nezbavím, vždyť i když jsem ji opustil, stejně si mě oklikou našla. Pokud se tedy dá za okliku považovat to, že zatímco jeden den si lebedíte s nohama na stole, nazítří najdete na kusy rozebrané tělo uneseného chlapa a o něco později vás ten, co ho má na svědomí, drží v šachu s pistolí v ruce a bůhví čím v hlavě.

Byl jsem tedy zpátky, i když ne tak úplně. Z mojí staré kanceláře mezitím udělali kvůli nějakým rekonstrukcím archiv, takže jsem se musel přesunout o pár kroků jinam, ale ani tahle nová nebyla úplně marná. Výhled na tiché střechy a ne do hučící ulice na druhé straně, dost velká na to, aby se do ní vešla pohovka pro vzácné návštěvy, a hlavně byla blízko výtahu, takže jsem nemusel v jednom kuse procházet kolem kanceláře Roberta Celdy, svého staronového šéfa.

„To přece nemůžou myslet vážně,“ ozvalo se mi nevěřícně za zády a já se s pousmáním otočil. Tony, můj nový parťák, který sotva před týdnem povýšil z uniformy na kriminálku a já ho dostal na starost. Seděl u svého stolu s hlavou v dlaních a před sebou měl štos potištěných papírů. Zákony, prováděcí vyhlášky, nařízení ministra vnitra, pokyny policejního prezidenta. Rozkazy ředitele krajského ředitelství. Rozkazy ředitele obvodu, ve kterém jsme sloužili. Stovky stran dokumentů upravujících práci každého policisty. Některé z nich znal už z dřívějška, s většinou se však musel teprve seznámit.

Co jsem mu měl odpovědět? Samozřejmě, že to ti nahoře myslí vážně, musí být přece krytí, když se něco semele. Každý ten list papíru totiž musíte podepsat, aby vám pak jednou mohli ukázat, že tehdy a tehdy někdy před třemi, čtyřmi, šesti lety jste na straně té a té nařízení toho a toho byli seznámeni s tím, jak řešit takovou či onakou situaci. Tudíž je vaše chyba, když se to podělalo. Ve skutečnosti nikdo ani nepředpokládal, že byste takovou spoustu materiálů mohli někdy přečíst. Obden totiž chodily přípisy nové, které na ty původní buď odkazovaly, nebo je doplňovaly, anebo naopak nahrazovaly. Jen poctivě je všechny pročítat by vám zabralo kus každého dne, natož pak si je opravdu nastudovat. Ale hlavně, pokud byste se jimi chtěli skutečně řídit, nikdy byste žádný případ neměli šanci vyřešit.

„Prostě to nečti,“ řekl jsem Tonymu, „a jen to podepiš. To podstatné se stejně naučíš za pochodu a ostatním by sis jen zbytečně zasíral hlavu.“

Byla to v tu chvíli nejlepší rada, jakou jsem mu mohl dát. Nejúspěšnější detektivní kariéra je taková, kterou ukončíte zdraví a bez průseru. A jestli při tom ještě pomůžete několika lidem anebo rozlousknete pár případů, tak bravo. Nejhorší totiž je, když nasazujete krk a systém vás pak namísto toho, aby vám pomohl, kopne do zadku. Ale nemáte si na co stěžovat, kdysi dávno jste těmi tunami podepsaných papírů dali sami na sebe někomu do ruky klacek. Jenže pokud to neuděláte, jste bez práce.

Tony rezignovaně hodil propisku na stůl. „Kašlu jim na to,“ odfrkl a zvedl se ze židle. „Ještě jsem neviděl papír, který by nepočkal.“

Začínal se mi zamlouvat.

Dva dny předtím jsem seděl v kanceláři u Roberta a probíral s ním, co a jak se mnou bude. Vrátil jsem se sice na své bývalé oddělení, ale dvakrát nelze vstoupit do téže řeky, jak kdysi výstižně řekl jeden starý filosof, a to ani neznal českou policii. Takže ačkoli chodby vypadaly pořád stejně ponuře a v kantýně bylo stále ještě celkem levno, dobrá třetina těch, s nimiž jsem prve pracoval, už mezitím zmizela bůhví kam.

A mezi nimi i Vali, můj bývalý parťák, kterému vyřešený případ kulhavého ukrajinského zabijáka z konce loňského roku vynesl povýšení a přesun na oddělení vražd u krajské kriminálky. Minul jsem se s ním o měsíc, ale nebylo proč truchlit. Přál jsem mu to, a navíc, díky tomu, do jakých problémů mě tehdy v listopadu zatáhl, jsem měl u něj doživotně předplaceny všechny služby a službičky, které může jeden polda po druhém potřebovat.

„Tak co s tebou?“ zeptal se Robert, když přede mě postavil kafe v otřískaném hrníčku.

„Ty jsi tady šéf, ne? Tak rozhoduj,“ opáčil jsem, vhodil do kávy dva cukry a dolil ji po okraj mlékem.

„Neser mě,“ řekl otráveně, úplně stejným tónem, jako když jsem mu kdysi oznámil, že to u policie balím. Byli jsme stejně staří, možná mu bylo dokonce o dva tři roky míň, ani jsem vlastně nevěděl. I tu práci dělal kratší dobu než já, ale byl schopný, ctižádostivý, ohebný a navíc diplomat, takže ho vedoucí místo nemohlo minout, ani kdyby chtěl. Z těch, co mi za osmnáct let služby šéfovali, ale i tak patřil do skupiny tří nebo čtyř, nad kterými člověk nemusel nechápavě kroutit hlavou.

„Mám tady jednoho mlaďocha,“ řekl potom, „zatím bez zkušeností, ale zrovna dodělal vysokou, takže zahodil uniformu, sotva mu zaschlo razítko na diplomu. Myslel jsem, že by ses ho ujal, ne?“

„Co je zač?“

„Nějaký Tonda Šikl. Doteď byl u žampiónů,“ dodal, čímž myslel bílé čepice kolegů z dopravky.

„Ale?“ podivil jsem se. „To už ho nebavilo vybírat si do kapsy?“ Robert se uchechtl.

„Tak přesně na tohle jsem se v legraci zeptal, když přišel k pohovoru, a málem mě probodl očima. On to bude asi stejný rapl jako ty, takže byste si mohli rozumět. Takový ten typ, co je ráno nasraný, že musí vstávat, a večer zase že musí jít spát. Jo a navíc je taky tam někde od vás z Neandrtálova, takže…“ Myslel tím z Moravy.

„To od nějakého špinavého Sudeťáka sedí,“ oplatil jsem mu jeho rodným Chebem a on se ušklíbl. No, možná se za toho půldruhého roku zase tak moc nezměnilo, napadlo mě.

„Takže co ten nový?“ zeptal jsem se pak a Robert ho zavolal. Přišel menší šlachovitý kluk s krátkými hnědými vlasy a zamračeným obličejem. Mohlo mu být tak pětadvacet, na první pohled ale vypadal daleko mladší. Navzájem jsme se představili, vyměnili si pár vět a dohodli se, že všechno důležité později probereme v našem novém kanclu.

„Poslyš, Miko,“ řekl Robert, když jsme později zůstali sami, „jak vážně to celé myslíš?“

„Nerozumím.“

„Já jen jestli s tebou můžu počítat, nebo se tady na to po půl roce vykašleš a budeš se snažit vzít roha třeba za Valim na vraždy. Rád bych věděl, na čem jsem.“

„Neměj strach, Robe,“ ujistil jsem ho a pomalu se zvedl, „já myslím, že tady je to pro mě tak akorát.“

„Fajn,“ přikývl a já se z kanceláře odšoural pryč.

Nelhal jsem, vážně to pro mě bylo akorát. Vykradené byty, vykuchané trezory, nenechaví zlodějíčci a vyčůraní překupníci se vším možným i nemožným. Samozřejmě, že když mě Vali lanařil zpátky ke sboru, počítal s tím, že dřív nebo později budeme zase dělat spolu. Jenže vraždy nebyly nic pro mě a taky jsem mu to hned řekl.

„To tě tak sebralo to puzzle, cos našel?“ zeptal se nevěřícně a měl na mysli tělo, které naporcoval ten jeho Ukrajinec a na které jsem v listopadu bez dechu zíral v jednom opuštěném sklepě.

Odbyl jsem ho jen několika frázemi, protože se mi nechtělo nic vysvětlovat. Samozřejmě že to tělo v tom nebylo. Mrtvých jsem už viděl spoustu, počínaje těmi, co teprve dodýchávali, a konče jinými, co byli po několika horkých letních týdnech zčásti vsáknuti do koberce svého staromládeneckého bytu. Člověk se během téhle práce dostane i k věcem, o něž zrovna nestojí, ale je třeba to brát tak, jak to přijde. Nakonec si zvyknete a otupíte. A hranici, o které jste si dřív mysleli, že ji někde v sobě máte, pak překračujete tam a zpátky, jako byste jen chodili z pokoje do pokoje. Protože to žádná hranice vlastně ani nebyla, jen nějaká čára na zemi, namalovaná křídou, krví nebo čím vlastně. Ale až narazíte na tu skutečnou hranici, poznáte to a bude to už napořád.

Pro mě to byly děti. Mohl jsem stát vedle páchnoucího a nafouknutého těla utopence, stejně jako se koukat na litry krve pod někým, kdo schytal pár osudových ran nožem, a nehnul jsem u toho ani brvou. Mohl jsem jít klidně na oběd jen chvíli potom, co pohřebáci naložili chlapa, který po dopadu z desátého patra na beton vypadal jako pokroucená hadrová panenka zamatlaná od kečupu. Ale nikdy jsem si nezvykl na to, že se podobné věci stávají i těm, co mají ještě celý život před sebou. Ano, někdy se tomu člověk nevyhne a k něčemu takovému se prostě během služby přimotá. Tak to bylo i se mnou. Nezbylo pak, než na místě vyřídit několik nezbytných úkonů a chovat se u toho jako profesionál, bez ohledu na to, že jde o sotva dvacetikilové tělíčko čtyřletého dítěte. Ale neuměl jsem si představit, že takovou věc vyšetřuju. Že musím pročítat pitevní protokoly, tam a zpátky se probírat fotkami a videozáznamy z místa činu, a nakonec poslouchat zpověď nějakého hajzla, který popisuje co, jak a proč tomu nebožátku prováděl.

Ani po těch dlouhých letech, co jsem už měl za sebou, jsem si na něco takového nedokázal zvyknout. A snad to bylo i dobře, znamenalo to, že ještě nejsem tak otrlý a úplně bez citu, ačkoli jsem si mnohokrát myslel opak. Čímž nechci říct, že ti, co tyhle věci vyšetřují, takoví jsou. Naopak, mám je za frajery a vždycky je budu obdivovat. Jen bych nechtěl mít jejich noční můry. Napadlo mě, že by nebylo tak úplně od věci zavolat Valimu, pozvat ho na pivo a poslechnout si, jestli nelituje, že se do něčeho takového pustil.

2.

Sledoval jsem Tonyho, jak leží zkroucený na pohovce za dveřmi kanceláře. Když zazvonil telefon, ani to s ním nehnulo.

„Přijďte ke mně,“ uslyšel jsem ve sluchátku Roberta, když jsem to zvedl.

„Jo, už jdu. Ale radši sám,“ řekl jsem mu. Pochopil to velmi dobře.

„Budeš u mě možná dýl,“ upozornil mě, „tak ho v tom kanclu aspoň zamkni, ať tam někdo nevleze a nevidí ho. To by se odsud mohl pakovat ještě rychleji, než přišel.“

Tony měl štěstí, že se na Roberta dalo v některých věcech spolehnout. Ne, že bychom mohli být obden jako slívy, ale chápal, že při téhle práci má občas někdo prostě chuť nebo důvod se napít. A Tonyho včerejší důvod byl jeden z těch nezbytných. Jak velela stará tradice, která se na našem oddělení stále ještě dodržovala, musel každý nováček svůj čerstvě nabytý odznak detektiva kriminálky patřičně zapít. Což znamenalo, že víceméně na jeho útratu se zlili všichni přítomní, především však on sám. Hlavní záludnost ale spočívala v tom, že když už myslel, že má dost, teprve to pro něj začínalo. Kolegové vzali jeho nový odznak, vhodili jej do třídecové sklenice a tu až po okraj naplnili jím zvolenou kořalkou. To všechno pak nebožák musel na ex vypít a s posledním douškem ten kus modrého plechu chytit mezi zuby. Obdivoval jsem Tonyho, že se ráno do kanceláře vůbec připotácel. Já se kdysi před lety na jeho místě zmohl jen k tomu, že jsem zvedl telefon a zavolal, že nepřijdu, protože asi umírám. Kdyby mi tehdy řekli, že mám padáka, bylo by mi to fuk.

Jenže tehdy bylo tehdy a dnes je dnes. V dobách, kdy jsem začínal, se tyhle věci braly s trochu větším pochopením, ovšem současná moderní policie chce lidi vycepované, disciplinované a názorově sterilní. Díky bohu Tony nebyl ani jedno z toho, což ale zároveň znamenalo, že pokud ho někdo nesprávný uvidí v tomhle zmačkaném stavu, má nejen po kariéře detektiva, ale už se nevrátí ani do uniformy. Zamkl jsem ho tedy raději v kanceláři, jak mi Robert řekl, a pro jistotu ještě na kliku pověsil cedulku se slovy: Nerušit, výslech! Jestli bude potřebovat zvracet, ať si poradí, jak umí.

Vyšší hubený padesátník, architekt David Luska, si nervózně žmoulal dlaně a krčil se v rohu modré pohovky. Robert za mnou zavřel dveře, což nikdy nevěstilo nic dobrého, a představil nás.

„Něco bych po tobě potřeboval,“ řekl mi pak a ukázal na křeslo naproti. Když jsem se posadil, zasvětil mě do situace, z níž se naštěstí vyklubala banalita.

Před čtyřmi týdny někoho zřejmě svrběly prsty tak moc, že panu architektovi u něj doma odlehčil od několika drobností. Zmizely nějaké šperky a peníze, vcelku žádná tragédie, ale od té doby se tam prý nedá moc bezstarostně spát. Což nebylo nic překvapivého, když se zeptáte kteréhokoli majitele vybraného bytu, většinou vám řekne, že nejhorší ze všeho je vědět, že se někdo svévolně pohyboval u něj doma a prohrabával mu šaty a spodní prádlo. Nejedna panička po takové zkušenosti vyměnila půl šatníku a rodinu to stálo pomalu víc než škoda, kterou tam napáchal zloděj.

Další postup ve věci byl standardní: jelikož na místě nezůstaly žádné stopy, policie případ odložila a všichni zúčastnění si šli dál svou cestou. Včera večer ovšem měl pan architekt schůzku v bistru v Koněvově ulici, a zatímco čekal na obchodního partnera, koukal do výkladu sousedící zastavárny. A tam jako růže z trní vykukovala ze změti mobilních telefonů, autorádií a vrtaček stříbrná tabatěrka, která mu ještě před měsícem říkala pane. Ne, dovnitř nešel, protože nevěděl, co by tam po kom vlastně měl chtít, zato okamžitě zavolal svému kamarádovi z basketbalu, jehož policejní vizitku nosil už dlouho bez užitku ve své peněžence.

„Takže bych chtěl, abyste se na to pořádně podívali,“ shrnul celý případ Robert, „a aspoň něco z těch věcí se tady panu architektovi pokud možno vrátilo.“

Přikývl jsem a zvedl se k odchodu.

„Berte to jako prioritu a kdyby bylo něco potřeba popohnat, hned přijďte,“ dodal ještě, ale oba jsme věděli, že je to jen na efekt pro přítomného hosta. Zajímalo by mě, říkal jsem si, co panu architektovi dluží za službičku. Anebo jakou si předplácí.

„Máme práci, Sherlocku,“ prohodil jsem směrem k bezvládnému tělu na pohovce, když jsem se vrátil. Tony zamručel a se zavřenýma očima se pomalu posadil.

„Za hodinu vyrážíme, tak se do té doby koukej dát do pořádku,“ dodal jsem.

Vzal si ručník a šoural se z kanceláře do sprchy. Já zatím zvedl telefon a zavolal na oddělení, kde vloupání do bytu architekta Lusky začali vyšetřovat a nevyšetřili. Dřív bych musel skočit do auta, prokličkovat půl města, spis k případu si nechat vytáhnout z archivu a stránku po stránce okopírovat. Jenže ani policie se technickému pokroku nemohla vyhýbat donekonečna, takže teď stačilo nechat si jen po telefonu zřídit přístup k elektronické formě spisu a o chvíli později jsem si vším podstatným mohl listovat na monitoru počítače ve své kanceláři.

Byla to žiletka, jak se říká spisu tak tenkému, že byste se o něj skoro řízli. Jen několik papírů, oznámení činu, ohledání místa, výslech pana architekta, úřední záznam o tom, že nikdo nic neví, a nakonec formulář nejdůležitější, tedy usnesení vyšetřujícího policisty o tom, že věc se přes veškerou vynaloženou snahu nepodařilo objasnit, a proto se odkládá ad acta. Čistá práce.

„Chceš česnekovou polívku?“ zeptal se Tony, když se vrátil ze sprchy. Tam si dal do pořádku exteriér a teď se chystal vyladit ten zbytek uvnitř. Přikývl jsem a on se s elánem umrlce vydal ke kuchyňce s dvěma sáčky počmáranými čínskými klikyháky.

Koukal jsem do monitoru. Ve středu 15. května odešel architekt Luska do zaměstnání kolem osmé ráno, jako ostatně každý jiný den. Žil sám ve třípokojovém bytě v posledním patře prvorepublikového činžáku na Vinohradské ulici. Když se domů v šest večer vrátil, nic zvláštního prý nezpozoroval. Bylo zamčeno jako při ranním odchodu, vše na svém místě a nic na první pohled nenaznačovalo, že se uvnitř pohyboval někdo nezvaný. Teprve až si všiml chybějících peněz a šperků, došlo mu, že se asi něco stát muselo.

Ohledáním místa se nezjistilo nic podstatného. Žádné otisky, žádné trasologické stopy, žádná DNA. Zámek dveří bez poškození, což znamenalo, že byl zřejmě odemčen shodným klíčem. Kdyby ovšem existoval nějaký jiný než ten, co ho měl majitel bytu celou dobu u sebe v kapse. Nikdo ze sousedů nic neviděl. Kamerový systém v domě není. Sečteno a podtrženo, jestli nás mohlo k pachateli něco přivést, byla to část lupu, kterou si pan architekt náhodou našel v jedné špinavé žižkovské zastavárně.

Ke zdárnému vyřešení případu už zbývalo jen dodržet několik nejdůležitějších detektivních zásad. Například, že k žádné práci nemá člověk vyjíždět o hladu, protože nemůže vědět, jak dlouho se kde zdrží. Tony se vracel se dvěma talíři kouřící polévky tak akorát včas.

3.

Díval jsem se na stříbrnou tabatěrku s reliéfem stromu, jehož větve v koruně přecházely do těžko popsatelného ornamentu. Vzpomněl jsem si na příměr, který použil její někdejší majitel, opravdu se mezi ostatním harampádím ve výloze vyjímala jako růže v trní. Tedy pokud je to opravdu ta, kterou měl ještě před několika týdny doma, což se uvidí hned, jakmile ji otevřu a uvnitř bude v jednom z rohů další ornament, který mi popsal.

Vešli jsme dovnitř a holohlavý muž za pultem si nás změřil od hlavy k patě. Z jeho kyselého výrazu bylo zřejmé, že nás otipoval na první dobrou. Přesto jsem ale vytáhl průkaz a pak si tu tabatěrku nechal vyndat z výlohy. Bez řečí ji podal a poté, co jsem ji otevřel a zjistil, že je to opravdu ta z bytu architekta Lusky, mi k ní ukázal výkupní list. Opsal jsem si údaje o člověku, který ji do zastavárny přinesl, vyšel na ulici a zavolal Robertovi.

„Josef Cina, rodné číslo 601108/1827,“ nadiktoval jsem mu. „OK, budu čekat.“

Tony si zatím uvnitř prohlížel regály nacpané změtí všemožných předmětů, šroubováky počínaje a televizory konče. Pod proskleným pultem, o který se holohlavec opíral, pak ležely hodinky, řetízky, prsteny, nože, plynové pistole a další užitečné věci.

Na výkupním listě, který jsem vzal do ruky, když jsem se vrátil dovnitř, bylo zapsáno kromě tabatěrky i několik dalších položek, prsteny, řetízky, manžetové knoflíčky a podobně.

„Všechny ty věci samozřejmě potřebujeme,“ řekl jsem muži a schytal jeho naštvaný pohled.

„To si je jako odnesete?“

Přikývl jsem. „To je vám snad jasné, určitě to není poprvé, ne? Odebereme vám je pro účely trestního řízení, jestli jste teda potřeboval slyšet tuhle úřední formuli.“

„Čím míň těch vašich úředních pindů slyším, tím líp,“ zavrčel a začal zpod pultu vytahovat věci, o které jsem si řekl.

Něco mi na něm nehrálo, připadal mi nabroušenější víc, než by v téhle situaci měl být.

„A taky mi samozřejmě přichystejte i další výkupní listy, které tu na jméno toho pana Ciny máte,“ dodal jsem ještě.

Zazvonil mi telefon. Volal Robert, já ho chvíli poslouchal a pak jsem pochopil, co s tím chlapem za pultem vlastně je.

„Věříte na duchy?“ zeptal jsem se ho, když jsem zavěsil.

„Cože?“

„Jestli věříte na duchy. Jestli ne, tak byste měl začít. Jeden vám sem zřejmě přinesl to zboží, protože žádný Josef Cina tohohle rodného čísla neexistuje a nikdy neexistoval. Dokonce ani žádný jiný člověk.“

„To nemůžu vědět,“ ohradil se, „opsal jsem to z jeho občanky.“

„Určitě?“

„No jistě.“

„A byla ta občanka opravdu jeho? Myslím, jestli se podobal fotce.“

„No asi jo.“

„Asi?“

„Já nevím, mně ti Brazilci připadají všichni stejní.“

„Brazilci?“

„Cikáni.“

„Aha. Takže on to byl…“

„Jo.“

„No a tu jeho občanku jste měl teda v ruce?“

„Jak říkám, dal mi ji a já to z ní opsal. Jestli ji měl ale třeba padělanou…“

„Tak co?“

„Tak nic, co by? Já přece nejsem odborník na doklady.“

„V tom případě ale na tom člověku můžete těžko vymáhat škodu, která vám vznikne tím, že vám ty věci teď sebereme a vrátíme skutečnému majiteli.“ Řekl jsem mu něco, co samozřejmě moc dobře věděl.

„Už jsem v životě přišel o víc,“ pokrčil rameny, ale probodával mě přitom očima.

„Tak fajn, dáme se do toho,“ usmál jsem se na něj a přichystal si potřebné dokumenty. Nedej bože, abychom do našich papírů nezapsali každou šupinu, co odtud poneseme. To by nás taky mohlo stát místo, protože ve skutečnosti to chodí poněkud jinak než ve všech těch stokrát omílaných kriminálních filmech.

„Zasraný šmejd,“ ulevil jsem si, když jsme z toho zavšiveného krámu vypadli.

„S tou občankou kecal, že jo?“ ujistil se Tony.

„No samozřejmě. Prostě to koupil bez dokladů a moc dobře věděl, že jde o horké zboží. Jenže mít ho bez papírů je o hubu, takže napsal výkaz na vymyšlené jméno a risknul to. I když, o žádný risk vlastně ani nejde, pro případ, že by se v tom někdo vrtal, vytáhne tu historku s padělanou občankou a je vymalováno. Radši si zvykej, tohle budeš slýchat často.“ Odplivl jsem si na chodník, ten plešoun mě vážně naštval. Ani ne tak tím co udělal, jako spíš výrazem v obličeji, když nás vyprovázel.

„A co my teda teď?“ zeptal se Tony, když jsme přišli k autu. Nasedli jsme, ale já zatím nenastartoval.

„No, podle všech těch pokynů, které máš v kanceláři na stole k podpisu, bychom mu měli poslat předvolání, v němž ho slušně požádáme, aby přišel vysvětlit, jak to teda celé vlastně bylo. On samozřejmě nepřijde, protože zrovna ten den ho sejme horečka, sračka, zimnice nebo něco podobného, a omluví se. Takže ho budeme muset obeslat znova, pozvat ho na jiný termín a doufat, že tentokrát už dorazí, což on možná udělá, ale možná taky ne. Ale i když přijde, stejně nám jen zopakuje to, co povídal teď. A to bude možná ještě tak drzý, že si od nás nechá proplatit cestu.“

„To ho prostě teď nemůžeme jen tak odvézt?“

„A kvůli čemu? Že měl u sebe pár věcí z vloupačky, která se stala už před měsícem, takže mohly projít přes deset dalších rukou? To není důvod a buď si jistý, že on to moc dobře ví. Dnes odvezeš ty jeho a zítra odveze inspekce tebe.“

„Tak co s tím zmetkem?“ zavrčel Tony rozmrzele. „To se nám jako bude jen tak smát do ksichtu?“

„To jsem neřekl. Prostě jen na jeho špinavé triky použijeme zase ty naše,“ uklidnil jsem ho a pak jsem mu dal malou přednášku o našich možnostech.

V podstatě všechno spočívá v tom, dostat chlapa do situace, kdy mu dojde, že je lepší spolupracovat, než se dál šprajcovat. Můžete se třeba domluvit s lidmi z živnosťáku a udělat mu ve kšeftě kontrolu. Což ovšem není zrovna žádná rychlovka, protože než ty kancelářské krysy k něčemu přesvědčíte, potřebujete na to týden času a kamion argumentů. A nejvíc se pak zapotíte stejně vy, protože každý krám vám v tom bazaru nakonec projde rukama a vy budete zjišťovat, jestli do posledního numera výrobního čísla odpovídá tomu, co je zapsáno v účetnictví. A tak zatímco vy nebudete vědět, kam dřív skočit, plešatec se bude jen ksichtit a sedět s nohama na stole, pokud tedy neschovává zrovna někde vzadu ve skladu mrtvolu nebo kufr autorádií bez dokladů.

Druhý způsob by ho bolel víc. To vezmete dva uniformované maníky, postavíte mu je před podnik a oni každého, kdo by chtěl dovnitř, zlegitimují a důkladně proberou. Po nějaké době to vypadá tak, že než by se nechali opruzovat, jdou všichni potenciální dodavatelé i kupci raději o dům dál a bazarista je bez kšeftů. Jenže k tomu, aby to mělo nějaký dopad, potřebujete ty uniformy aspoň na dva nebo tři dny a na takovou dobu vám je dnes málokdo půjčí.

No, a když teda nemáte ani ty kluky v uniformě, ani čas na nějakou zdlouhavou válku nervů, nezbude vám než použít triky ještě špinavější, než jsou ty jeho. Takže jsem nastartoval a odjeli jsme tomu plešounovi z dohledu. U první pizzerie jsem zastavil, vytočil číslo jednoho známého a požádal ho o pomoc.

„Máme hodinu, než dorazí,“ řekl jsem pak Tonymu, „takže si zatím dáme něco k jídlu.“

„Já asi ne,“ odvětil. Jeho obličej měl pořád ještě barvu kuřete v týden vypnuté lednici.

„No jo, já zapomněl, že dnes nejsi ve formě,“ pošťouchl jsem ho. „Tak počkej v autě a dej si šlofíka. Já se jdu nacpat. Nakonec taky dobře, aspoň se na ten tvůj zkroucený ksicht nebudu muset dívat. Ještě by mě přešla chuť.“

4.

Lehce ošuntělý snědší čtyřicátník vešel do krámu a rozhlédl se kolem. Nějaký chlap v montérkách zrovna cosi vyřizoval u kasy, takže čekal, až odejde, a zatím si bez zájmu prohlížel zboží v regálech. Když pak zůstal v bazaru sám, vytáhl z igelitové tašky fotoaparát a podal ho muži za pultem.

„Kolik za něj dostanu?“ zeptal se.

„Chcete ho prodat, nebo zastavit?“

„Prodat,“ zaznělo obratem.

Muž se otočil k notebooku, který měl na kraji stolu. Do vyhledávače zadal typ a označení přístroje a podíval se na aktuální ceny.

„Dám vám šest tisíc,“ řekl pak. Chlapík s taškou vypadal překvapeně.

„Kamarád říkal, že nový stojí třicet, a tenhle je skoro fungl…“

„Tak ho odneste tomu kamarádovi, ať si ho vezme on... Víc než šest tu stejně nemám, takže berte, nebo nechte být.“

Muž chvíli přemýšlel a igelitku u toho sežmoulal do kuličky.

„Tak jo,“ souhlasil nakonec, „šest beru.“

„Dobře. Máte záruční list nebo jiný papír? Anebo krabici?“ Zavrtěl hlavou.

„Takže čtyři tisíce,“ řekl ten za pultem. „Dejte mi teda nějaký doklad, občanku nebo něco.“

Muž koukal do země. „Nemám ji zrovna u sebe. Musí to být?“

„Tak to sorry, ale bez dokladů ani omylem.“ Odsunul fotoaparát zpátky k tomu, co jej přinesl.

„Ani za tři?“

Plešoun návštěvníka chvíli upřeně pozoroval.

„Dám vám dva,“ oznámil mu pak.

„To je hrozně málo.“

„Jak jsem řekl, berte, nebo nechte být.“

Muž si schoval igelitku do kapsy a zpocené ruce si utřel do kalhot.

„Tak teda jo,“ přikývl nakonec a počkal, až ten za pultem vytáhne ze šuplíku peníze a podá mu je. Pak vzal do ruky telefon.

„Můžete sem,“ řekl, když se dovolal. „Právě ode mě koupil bez dokladů váš policejní foťák ani ne za desetinu ceny.“

Zkoprnělý plešatec na něj několik chvil nechápavě zíral.

„Kurvafix,“ procedil pak znechuceně mezi zuby a nevěřícně kroutil hlavou.

„Díky za pomoc, Štefi,“ řekl jsem později na chodníku před zastavárnou.

Štefan Zima byl poloviční cikán a jeden z nejlepších kolegů, co jsem kdy měl. Kdysi před lety pracoval na stejném oddělení jako já, pak ze služby z nějakých záhadných důvodů odešel a od té doby se živí všelijak. Já s ním ale v kontaktu zůstal, občas jsme spolu zašli na skleničku, někdy něco potřeboval on po mně, jindy na oplátku zase já po něm. A díky tomu, že odjakživa vypadal spíš jako pobuda než policajt, jsem mu mohl před chvílí podstrčit náš služební foťák a poslat ho s ním k tomu šmejdovi, co se nám vysmál do obličeje.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptal jsem se, když už byl na odchodu.

„No jasně. Tohle mi nějak ošetři,“ řekl a z kapsy vytáhl přeložený papír. Předvolání na dopravku.

„Jestli jsi někoho nepřeválcoval, tak to ber za vyřízené.“

„To ne,“ zasmál se, „jen nějaká špatná barva na semaforu. Tak zatím čau a užij si to s tím blbem uvnitř.“

„Na to se spolehni,“ ujistil jsem ho. Zvedl jsem ruku k pozdravu a sledoval, jak mizí za rohem. A pak, s úsměvem na tváři a rukama plnýma trumfů, které mi do nich sám nasázel, jsem šel zpátky za plešatcem. Za těch pár minut, co jsem byl venku, očividně zkrotl.

„Někomu volal, ať přijde,“ upozornil mě Tony, který tam s ním předtím zůstal.

„Asi andělu strážnému, protože pochopil, že je v prdeli, a neví, co bude,“ odvětil jsem. Pak jsem se obrátil k tomu, o kom byla řeč.

„Takže, pane Doubek,“ oslovil jsem ho, „jelikož jste se před chvílí snažil udělat něco dost nehezkého, máme tu dvě možnosti. Ta první je, že vás sbalíme, odvezeme a budeme úřadovat a úřadovat. Do toho se ale určitě nechce ani jednomu z nás. No a pak je tu druhá možnost, jestli vás teda zajímá.“

„Zajímá, no…“ pronesl bezbarvě.

„Tak jo. Prostě nám řeknete, kdo ty krámy, co jsme vám sebrali, doopravdy přinesl. Pak připustíte, že jste mohl při zapisování jeho jména udělat chybu, a já budu předstírat, že vám to věřím.“

Chvíli na mě jen otráveně zíral, ale v hlavě mu šrotovalo tak, že jsem to skoro slyšel.

„Krajka,“ řekl nakonec na půl úst, jako by se bál, že ho někdo uslyší.

„Krajka?“ Myslel jsem, že špatně rozumím.

„No jo, Krajka,“ zopakoval netrpělivě.

„Fakt?“

„Vždyť říkám.“

Tony na nás koukal, jako bychom snad mluvili v kódech. A vlastně to byla i pravda.

Krajka byl frajer ze staré školy. Když já byl ještě policejní ucho, měl za sebou už desítky vybraných bytů, domů nebo chat. Tedy aspoň těch, o kterých se vědělo. Však taky začínal už za Dubčeka, jak se sám rád chlubil. Byl ročník 1946 a v trestním rejstříku měl téměř všechny tehdejší majetkové paragrafy, příživnictvím počínaje a rozkrádáním socialistického vlastnictví konče. Dnes by se skoro mohl přihlásit o zásluhy, protože na rozkladu ekonomické stability politického systému pracoval opravdu svědomitě.

Posledních pár let jsem o něm ale neslyšel, přece jen mu bylo už přes šedesát a bytařina není krmení holubů, které můžete provádět i s artrózou nebo Alzheimerem. Takže jsem měl za to, že dožívá někde v ústraní a před spaním se kochá vzpomínkami na úspěšnou kariéru. Evidentně jsem ho podcenil.

„Já s ním měl co do činění asi třikrát nebo čtyřikrát,“ povídal jsem Tonymu cestou v autě, „ale vždycky vyklouzl. Pokaždé to uměl nějak uhrát, prostě léta a léta praxe. Jen jedenkrát jsem ho dostal, to když po něm výjimečně zůstal v jednom kvartýru otisk. A víš, jak se pozná formát? Když vidí, že je proti němu důkaz, nedělá cavyky a přizná barvu. Ví, že tentokrát udělal chybu, a uzná porážku. Je to sakra rozdíl oproti těm ofrklým cápkům, co ti dnes zapřou i nos mezi očima.“

Tony se pousmál. Zrovna pár dnů předtím jsme měli v kanceláři jednoho takového. Jeho ksicht se ze záznamu bezpečnostní kamery vybíleného obchodu šklebil přes celou obrazovku a on si tak sám sebe mohl detailně prohlédnout. Stejný obličej, stejné vlasy, stejně debilní úsměv s chybějícím zubem. Dokonce měl na sobě i stejné oblečení jako tehdy. A přesto tvrdil, že to není on. Prý asi brácha. Když jsem mu řekl, že přece žádného bratra nemá, jen dvě sestry, uznal, že je to vlastně pravda. Takže asi bratranec. Byl na facku, podobně jako ten dnešní plešoun v zastavárně.

Popravdě řečeno, kdybych si měl vybrat mezi chmatáky nebo bazaristy, zastavárníky a podobnou chamradí, měl bych jasno. Zloději sice berou, ale taky nastavují krk, takže je to něco za něco. Kdežto tihle překupníci krytí koncesí a proskleným pultem jsou jen vši, co se v závětří přisají, aby na ně netáhlo, a pak vydělávají. Jasně, ještě před pár měsíci jsem měl podobný podnik, jenže jsem se naivně snažil fungovat bez podobných leváren. Taky už ho nemám.

„Takže Krajka?“ navázal Tony na předchozí rozhovor.

„Takže vlastně Bohumil Charvát,“ uvedl jsem to na pravou míru. „Krajka je jen přezdívka. Neviděl jsem ho už šest sedm let.“

„A to si ho pamatuješ?“ Zasmál jsem se.

„No jistě. Víš, proč se mu tak říká? Když jsi přišel do vybraného bytu a ženská ti spolu se vším ostatním nahlásila i chybějící krajkové kalhotky, mohl sis být jistý, že tam byl on. Taková drobná úchylka. Taky ti pár podobných týpků časem uvízne v hlavě, uvidíš sám.“

Sjížděli jsme dolů do centra.

„Problém bude ho najít,“ dodal jsem ještě, „protože už tehdy před lety měl trvalý pobyt na adrese městského úřadu a bydlel po podnájmech. A dost pochybuju, že to teď bude jinak.“

„No paráda,“ řekl Tony a zašklebil se, jako by už tehdy věděl, co z toho všeho nakonec vyleze za průser.

Začalo pršet, ale byla to jen krátká červnová přeháňka a kapky snad mizely dřív, než stihly dopadnout na rozpálený asfalt.

5.

Zamyšleně jsem se probíral papíry na stole. V kanceláři bylo takové horko, že mi po zádech tekl pot, přestože oba naše ventilátory jely na plný výkon a okna byla dokořán.

Z bytu architekta Lusky sice žádné krajkové kalhotky nezmizely, jenže on v něm taky bydlel úplně sám. A to, že nebyl poškozený zámek vstupních dveří, se vysvětlilo hned, jak jsme se tam s Tonym včera cestou z bazaru zastavili. Samotný dům, pětipatrový secesní činžák, byl pro chmatáky všeho druhu jedna velká pozvánka. Zvnějšku mohutných dveří byla sice namísto kliky koule, ale všechno ostatní se nacházelo v tak opotřebovaném a rozviklaném stavu, že stačilo zasunout kousek plastové karty do štěrbiny mezi dveře a zárubeň a západka šla dovnitř skoro sama. Dvacet vteřin práce pro mě, dvě pro toho, kdo se tím živí.

Přišli jsme ke starému výtahu. Samozřejmě, že architektův byt byl až v posledním patře. Když se budete chtít dostat přes cizí dveře v přízemí, může vám znenadání za zády projít kdokoli z těch, co bydlí o něco výš. A to jsou všichni. V posledním patře máte klid a času tolik, kolik potřebujete.

Bylo mi víc než jasné, co Krajka ten den udělal. Do domu se dostal stejně jako my a ještě mu to trvalo kratší dobu. Výtahem vyjel až nahoru a pohledem zkontroloval zámky na všech čtyřech dveřích, které tam byly. A pak na všechny byty postupně zazvonil, aby o sobě dal vědět. Pokud by z některého někdo vyšel, zřejmě by se zeptal na nějakého svého dávného známého, kterého hledá, pak by se rozloučil a zkusil by to o chvíli později ve vedlejším domě.

Ten květnový den ale na zazvonění asi nikdo nereagoval a Krajka si v klidu mohl vybrat dveře, přes které mu to půjde nejlíp. Ty od architektova bytu byly jasné na první pohled. Když jsme na ně koukali my s Tonym, nebyl už jejich zámek samozřejmě tentýž co před vloupáním, protože ho majitel hned po oné nešťastné události vyměnil za typ daleko důmyslnější a odolnější. Ovšem efekt byl stejný. Vlastně by tam totiž ani žádný zámek být nemusel. Ano, technici, kteří to tu ten den ohledávali, měli pravdu, byl opravdu nepoškozený. Jenže takového zámku se Krajka nemusel ani dotknout.

„Tak co,“ otočil jsem se na Tonyho, „vlezeme mu tam taky?“

„Děláš si srandu, že jo,“ řekl, ale moc jistý si tím nebyl.

„Jasně, že jo,“ uklidnil jsem ho. „Ale byli bychom tam za minutu a za další pak zase venku. A nikdo by nic nepoznal.“

Vlastně na tom nebylo nic složitého. U tohoto typu dveří, kdy jde o dvě křídla zaklesnutá do sebe, se jedna z částí otevírá, zatímco ta druhá je zafixována do zárubně. Celý vtip spočívá v tom, že její uchycení obstarávají dva kovové kolíky, jeden dole a druhý nahoře, které jsou každý zvlášť ovládány malou pacičkou zadlabanou v místě, kde se obě poloviny dveří při zavření stýkají. Nemusíte udělat nic jiného, než že postupně na horní a pak i spodní roh nezajištěné části zatlačíte a o centimetr či dva je vychýlíte. Na ty dvě malé pacičky tak potom pohodlně dosáhnete třeba i prsty. I když ti, co se takhle dovnitř dostávají běžně, by použili kus pevného drátu s malým háčkem na konci. Proč někde zbytečně nechávat kousky své kůže anebo, nedej bože, třeba i mikroskopické stopy krve, když všechno nepůjde tak hladce, jak by mělo? A pak, až jsou obě západky uvolněny, křídla dveří prostě rozevřete a cestu dovnitř máte volnou. V bytě poté uděláte, co je třeba, a stejným způsobem za sebou zase zavřete, pokud ovšem v předsíni nenajdete náhradní klíč, který by vám všechno ulehčil. Jasně, můžete se na opatrnost vykašlat a po odchodu za sebou nechat otevřeno. Ale to pak nebudete vědět, jestli máte náskok osm hodin, dokud se nevrátí majitelé bytu z práce, nebo jen osm minut, než si pootevřených dveří všimne sousedka, co zrovna přišla odněkud ze sámošky.

„To je tak… primitivní,“ zhodnotil to Tony nevěřícně, když jsem mu celý postup vysvětlil, prakticky jednou větou.

„Jo, to teda je. Proto bys na to sám nepřišel. Stejně jako jsem na to kdysi nepřišel ani já. Taky jsem tehdy koukal na netknutý zámek a uvažoval o zázraku. Geniální věci prostě bývají jednoduché.“

Sebrali jsme se a vzali to po schodech dolů. Sešli jsme sotva dvě patra, když mi zazvonil telefon. Podíval jsem se na displej, ale číslo mi nic neříkalo.

„Syrový, prosím,“ ohlásil jsem se a pak jsem několik dlouhých minut čelil snůšce blábolů, jakých jsem za poslední roky slyšel v různých obměnách nepočítaně. Když jsem to konečně položil, Tony můj znechucený výraz dešifroval přesně. Tedy skoro přesně.

„To byl ten zastavárník?“

„Ne. Byl to ten jeho strážný anděl, kterému předtím volal.“

„Nějaký polda?“

„No jasně. Čekal jsi něco jiného?“

„Ani ne.“

„Říkal, že pan Doubek je prý solidní obchodník, nikdy s ním nebyly problémy a co prý na něj máme a jestli nám může nějak pomoct a blá blá blá. Škoda, že nedorazil, když jsme tam ještě byli. Moc rád bych toho vola poznal.“

„To se takhle starají běžně?“

„Někteří jo. Začnou tím, že šmejdí po bazarech a hledají kradené věci, pak ale jednou dostanou výhodně hodinky, jindy vrtačku a po čase je má zastavárník tak zaháčkované, že už nejde rozeznat, jestli mají na provázku oni jeho nebo on je. Čímž tě zároveň upozorňuju, že až pomůžeš nějaké staré bábě a ta ti dá flašku vína a pekáč buchet, tak je to tvoje věc, ale kdyby ti někdo cpal třeba telefon nebo autorádio, chci to okamžitě vědět. Jasný?“

„Bez obav,“ řekl takovým tónem, že jsem to ještě v tu chvíli mohl pustit z hlavy.

Nasedli jsme do auta a já nastartoval. Vyjel jsem směrem k policejnímu ředitelství, ale asi po kilometru jsem to otočil a Tonyho raději odvezl domů. Stejně jsme už měli dávno padla, tak proč ho v jeho pořád ještě zmuchlaném stavu nechávat mašírovat přes půl města? Až bude potřeba, udělá pro mě totéž. Určitě to dlouho trvat nebude.

Ventilátory hučely, ale to bylo tak všechno, co s vedrem zmohly. Od rána jsem vypil snad osm litrů vody a vypotil deset. Ozvalo se zaklepání a já zvedl hlavu od papírů, do kterých jsem si dělal poznámky. Vešla Denisa, kolegyně z protější kanceláře, která byla na oddělení sotva rok, takže jsem ji z dřívějška neznal. Svými krátkými zrzavými vlasy mi nejvíc ze všeho připomínala veverku a pořád se podivně uculovala. Někdy budu muset zjistit, jestli se za tím skrývá nějaký zvláštní význam nebo jenom maskuje to, že je úplně hloupá.

„Máte jít k šéfovi,“ oznámila nám, Tonymu věnovala jeden z těch svých úsměvů a zmizela.

„Myslím, že po tobě jede,“ řekl jsem mu.

„Aspoň že má vkus, když už nemá prsa,“ zamručel a já se musel začít smát. Ten kluk mě bavil čím dál víc.

„Tak co je nového, chlapci?“ zeptal se Robert, když jsme k němu přišli.

Zavřel jsem za sebou dveře a rozvalil se do sedačky pro hosty. Tony se způsobně posadil na židli, Robertovi sice už tykal, ale samozřejmě bude ještě pár měsíců trvat, než ze sebe smyje nováčkovský cejch.

„Podle všeho to byl Bohouš Krajka,“ oznámil jsem Robertovi.

„No nekecej! On ještě maká?“

„Už to tak vypadá. Ty šmuky dal do zastavárny on. A dokonce ještě ten den večer, kdy zmizely z bytu.“

„A to je tam dal na svoje doklady?“

„To samozřejmě ne, ale zastavárník byl vstřícný.“

„Sám od sebe?“

„To jsem neřekl.“

„Tak jo,“ přikývl spokojeně. „A je teda v něčem problém?“

„No jistě, kdyby to bylo jednoduché, tak by nás to ani nebavilo. Krajka má pobyt na úřadě.“

„Nepamatuju se, kdy by neměl,“ mávl Robert rukou.

„To máš sice pravdu, ale je to ještě horší,“ pokračoval jsem. „Prohlížel jsem databáze, jestli ho někdo kvůli něčemu nemá v parádě, ale kupodivu na něm zrovna nikdo nedělá, teda aspoň oficiálně.“

„To by snad bylo poprvé za posledních třicet let.“

„To asi jo. Takže bych po tobě potřeboval, abys obvolal ostatní kolegy šéfíky a zjistil mi, jestli o něm někdo z jejich kluků něco neví.“

„Dobře, to samozřejmě udělám,“ souhlasil.

„A k panu architektovi se pozvi na kafe a poraď mu co s dveřma, nebo tam budeme za pár dní zase.“

„To jsou tak hrozný?“

„Tragický,“ řekl jsem popravdě.

„Tak jo. Potřebujete ještě něco?“

„Možná zvýšit plat, když už se ptáš.“

„Jasný, souhlasím. Mohl bych vám to dávat třeba ze svého, co myslíš?“

„Dobrý nápad. Vždycky jsem tvrdil, že by z tebe byl dobrý policejní prezident.“

„Škoda, že o tom nerozhoduješ. Takže se radši seberte a táhněte makat, ať z vás daňoví poplatníci něco mají.“

„No tak teď sis to pohnojil,“ řekl jsem mu mezi dveřmi, „toho policejního prezidenta beru zpátky.“

„Zmlkni a radši už vypadněte. Jdu to obvolat a pak ti dám vědět, jestli jsem něco zjistil,“ vyprovodil nás už definitivně na chodbu.

„Takže co teď?“ obrátil se na mě Tony

„Teď nám bohužel nezbývá než čekat na to, co Robert vyřídí. Takže ho necháme v klidu pracovat a zatím se vrhneme na něco smysluplného.“

„Dal bych si někde čínu,“ navrhl opatrně a podíval se na hodinky.

„Přesně tak jsem to přece myslel,“ odvětil jsem a pomalu jsme se loudali k výtahu. Jen prostým konáním dobra se člověk nezasytí.

6.

Najít člověka, který má bydliště na adrese městského úřadu a nalezen být nechce, není tak těžká věc, pokud dotyčný pobírá nějaké sociální dávky. Většinou si je musí někde vyzvedávat anebo na příslušná místa uvede adresu, kam je doručovat, a tím ho máte. Totéž pokud zjistíte, že je registrovaný na úřadu práce.

V jednom i druhém případě stojíte na rozcestí a ony cesty pak můžou být buď klikaté, nebo přímočaré. V prvním případě se před ouřadou vytasíte s oficiálně sepsanou žádostí o pomoc, on si netroufne udělat něco bez posvěcení shora, takže vás odešle za svým nadřízeným, kterému celou věc vysvětlíte, a ten vás pro změnu vrátí zase za tím, od koho jste právě přišli. Vaši žádost nakonec vezmou v potaz, pod číslem jednacím ji zaevidují, následně vám zašlou písemnou odpověď, jestli je u nich dotyčný hledaný zaregistrován a kdy že má například přijít na příští pohovor. Takže pokud všechno půjde hladce jak má, máte do dvou týdnů odpověď a za dalších deset nebo čtrnáct dní si svého člověka můžete někde vyzvednout. Možná.

V druhém případě namísto papíru se žádostí přinesete pikslu kafe, ouřada se po očku podívá do evidence a řekne vám všechno i bez šéfa, protože by se s ním o to kafe pak musel dělit. Když přihodíte láhev, a on má na chlapa, kterého hledáte, telefon, dokonce ho někdy i přeobjedná z původního termínu na druhý den, aby vám všechno usnadnil. Ukázková spolupráce státního aparátu.

Problém ovšem nastává s lidmi, jako je Bohouš Krajka. Žádné dávky v posledních deseti či dvaceti letech nebral a úřadu práce se vyhýbal už jen kvůli slovu „práce“ v názvu. Mohli byste mu sice poštou poslat předvolání, jenže to by si ho musel na ten městský úřad přijít vyzvednout, což je úvaha z říše fantazie. Takže vám nakonec nezbývá nic jiného než objet všechny adresy, na kterých se kdy dřív vyskytoval, případně navštívit ty, s nimiž měl co do činění. Anebo počkat, co za informace sežene přičinlivý šéf, napadlo mě, když mi v kapse zazvonil telefon.

„Pamatuješ si na Rafana?“ zeptal se mě Robert rovnou, když jsem to zvedl.

„No jasně. A co je s ním?“

„Kvůli nějaké prkotině ho hledal soud a uniformy na něj při kontrole narazili na Hlaváku. Sebrali ho a Krajku s ním, protože měl upito a nenapadlo ho nic chytřejšího než začít Rafana bránit. Takže jeden skončil u soudu a druhý na záchytce.“

„To mi sice říkáš hezké věci, ale jestli se dobře pamatuju, tak Rafan má stejnou adresu pobytu jako Krajka. Úřad.“

„Kdybys mě nechal domluvit, dozvěděl by ses, že na tom nádraží je pak spolu viděli ještě několikrát. Takže se zařiď, jak uznáš za vhodné, víc toho zatím nemám.“

„Tak jo, Robe. Čau a díky.“

Na příští křižovatce jsem vůz otočil a vydali jsme se zpátky do centra. Kousek od hlavního nádraží jsem zaparkoval a vešli jsme do proslulého parčíku, jehož vžitý název Sherwood zní sice romanticky, jde ale spíš o stoku všech možných i nemožných existencí, co vyhřezly z nádražní budovy jako střeva z rozpáraného břicha. Každopádně si můžete být jisti, že když vás tady oberou, určitě to nerozdají chudým potřebným. Feťáci, dealeři, ženské i mužské šlapky, bezdomovci, pobudové se zuby vykotlanými i vyraženými. Jasně, pár posledních let, od doby, kdy nádraží opravili, je situace o něco lepší, ale pořád to ještě stačí na jednu z prvních příček žebříčku nejnevábnějších míst města.

„Koho vlastně hledáme?“ zeptal se Tony a rozhlížel se kolem. Bylo chvíli po poledni a kromě těch podivných bytostí zrovna parkem procházely i desítky obyčejných lidí, co odněkud přijeli, nebo se naopak někam chystali.

„Až uvidíš pupkatého chlápka s kotletami, límcem na košili a kalhotami jako ze sedmdesátých let, tak mi řekni.“

„Tak toho snad nepřehlédnu. Kolik mu je?“

„Něco mezi padesátkou a smrtí, ani přesně nevím. S tím oblečením jsem to myslel obrazně, možná bude nakonec v něčem normálním, i když…“

„Nebude,“ řekl Tony prostě a kývl hlavou k lavičce u jednoho mohutného keře s bílými květy. „Teda jestli je to on.“

„To si piš, že je,“ přitakal jsem.

Menší zpocený tlouštík se před rozpáleným sluncem schovával v řídkém stínu a přes zavřená víčka nebylo poznat, jestli spí nebo jen tak šetří síly. U nohou mu ležel strakatý voříšek, u kterého pro změnu nebylo jasné, jestli odpočívá nebo chcípl.

„Hezký pes, Rafane,“ prohodil jsem, tlouštík polekaně zamrkal a protřel si oči. Když mě poznal, rozzářil se. Jeho úsměv byl upřímný asi stejně jako moje chvála toho čokla.

„Zdravím vás, náčelníku,“ oslovil mě překvapeně a zívl. „Dlouho jsem vás neviděl.“

„Chyběl jsem ti?“

„Co myslíte?“

„Co myslím?“ Usmál jsem se. „Myslím, že v takovém horku by bodlo pivo někde v chládku.“

„V chládku?“ Nejistě se na mě podíval.

„Myslím jako někde ve stínu a hlavně v klidu. Neboj se, nepřišli jsme tě sebrat. Anebo máme nějaký důvod?“

„Samozřejmě že ne,“ ujistil mě rychle.

„Tak vidíš. Jdeme někam, kde nebudeme na očích, ne?“

„No radši jo,“ vyhrkl a vstal daleko hbitěji, než by člověk při jeho tělesných proporcích čekal. Nebyl důvod nechat se zbytečně vidět, jak klábosí s policajty, kdo ví, jak by si to mohl někdo vykládat.

Prošli jsme parkem až na jeho konec a v přilehlé ulici jsme všichni tři zapadli do první otevřené hospody. Usadili jsme se k prázdnému stolu a já objednal pivo a dvě coly. Chvíli jsme jen tak nezávazně plkali o životě a teprve až číšník pití přinesl a odporoučel se, řekl jsem Rafanovi, o co jde.

„Potřebujeme mluvit s Krajkou. Čím dřív, tím líp.“

„S Krajkou? Toho už jsem neviděl aspoň rok nebo…“

„Ale no tak! Není to tak dávno, co vás spolu sebrali, takže ze mě nedělej vola.“

Rozvážně zvedl půllitr k ústům a pomalu z něj upíjel. Evidentně se snažil získat trochu času a zformulovat odpověď. Prohlížel jsem si jeho košili à la Bee Gees a neubránil se úsměvu. Vypadal s tím svým ohozem, jako by ho někdo sebral uprostřed párty v sedmdesátém osmém a strojem času přesunul o pětatřicet let dopředu.

„Něco udělal?“ zeptal se, když sklenici položil.

„Krajka? Ne, hledám ho, abych si ho vzal domů na letní byt. Co je to za debilní otázku, proboha?“

„Tak pardón, náčelníku, nemusíte se hned rozčilovat.“ A zase to jeho pomalé upíjení, kterým mi brnkal na nervy.

„Podívej se, Rafane, je potřeba Krajku najít,“ řekl jsem mu unaveně. „Když se to nepovede mně, budu ho muset nechat vyhlásit a to si pak na něm třeba zchladí žáhu nějaká nasraná uniforma, které se připlete do cesty. Zatímco se mnou je řeč, což ty bys měl vědět nejlíp.“ Byla to trochu rána pod pás, ale některým lidem je potřeba občas oživit paměť.

„No jo, vždyť já vím,“ zamručel zkrotle. Chvíli si mnul bradu a zamyšleně koukal skrz lokál.

„Dostal se do nějakých sraček, že jo,“ řekl pak, ale bylo to spíš konstatování než otázka. Tonymu ta jemná nuance taky neunikla, takže se na mě tázavě podíval.

„Proč myslíš?“ zeptal jsem se opatrně.

„Já vlastně nevím, ale…“ Zmlkl a zase sledoval protější zeď, jako by přemýšlel, co říct a co vynechat. Mezitím dopil pivo a mávl na číšníka, ať mu přinese další.

„Tak povíš nám to nebo ne?“ vyjel jsem na něj netrpělivě. Takových schůzek, kdy se někdo snažil co nejmíň říct a co nejvíc vychlastat, jsem za sebou měl už nepočítaně a zrovna dnes jsem na další podobnou neměl náladu. Rafan rezignovaně vzdychl.

„Jinýmu bych to neřekl, náčelníku, ale vy jste byl vždycky na mý straně, takže… Já vlastně nevím, co s ním je, ale něco divnýho se muselo stát. Viděl jsem ho naposled někdy před měsícem. Byl úplně bledej, třásl se jako zmoklej pes a říkal, že musí někam vypadnout, protože po něm určitě půjdou.“

„Kdo?“

„To nevím, mlel pátý přes devátý a přitom pořádně nic neřekl. Jen že viděl něco hroznýho.“

„Kdy přesně to bylo?“

„Někdy kolem půlky května.“

„Přesněji to nevíš? Aspoň den v týdnu, úterý, pátek, neděle…“

„To fakt nevím. Já mám neděli už pětadvacet let,“ zabručel s úsměvem na vysvětlenou, že pracoval naposled ještě v socialismu. „I když moment! Teď si vzpomínám, že jsem Bohouše přemlouval, ať zůstane na večer, že má Posranec ten den narozeniny, tak se bude chlastat.“

„Kdo?“

„Posranec, jeden kámoš. Říká se mu tak, protože vždycky, když se ožere a pak se ráno probudí, je úplně celej…“

„Brzdi, taky nemusíme slyšet všechno, tak dobře placení zase nejsme. No a kdy má ten tvůj kámoš ty narozeniny?“

„No někdy v půlce května. Ale jmenuje se Cyril Zmola a měl rovných pětačtyřicet, tak si to snad v těch vašich chytrých mašinkách někde najdete, ne?“

„Budeme muset. Co teda ten Bohouš?“

„Nakonec jsem ho přemluvil, takže se s náma večer zlil, ale spíš mi to připadlo, jako by chtěl přechlastat nějakou noční můru nebo co. Pořád mlel o tom, že musí někam pryč, protože nechce dopadnout jako ten kluk na obojku.“

„Jaký kluk? A na jakém obojku? Co to…“

„Copak já vím?“ rozhodil Rafan neurčitě rukama. „Vždyť jsem byl nalitý ještě víc než on. Ale druhý den ráno mi řekl, že mizí někam do světa, a od tý doby jsem ho neviděl. Dokonce jsem se pak na něj několika lidí ptal, protože jsem z toho všeho měl fakt blbej pocit, ale prostě se vypařil.“

„Víc nevíš?“

„Ne.“

„Jak na tom byl ten večer s penězma?“

„Právě že dost dobře. Pár tisícovek měl, možná, že i něco víc. Když jsem se ale ptal, jen odsekl, že za ty prachy to nestálo. Náčelníku, nic dalšího fakt nevím.“

„To je dobrý, Rafane, díky aspoň za to.“

Dopili jsme a já na stůl hodil zmuchlanou bankovku a pár drobných. Na dvě tři piva mu to ještě bude stačit, což kvitoval s povděkem.

„Kdybyste ho našli,“ řekl ještě, „tak…“

„Bez obav. Nemluvili jsme s tebou.“

„Tak jsem to nemyslel. Mám o něj strach, takže ať se mi kdyžtak ozve.“

„Vyřídím.“

Zvedli jsme se a pes, který ležel celou dobu pod stolem, zastříhal ušima.

„Lež, Rafane,“ houkl na něj tlouštík a pomalu dopil zbytek ze sklenice.

„Zdálo se mi to, nebo tomu čoklovi řekl Rafane?“ zeptal se Tony, když jsme vyšli před lokál a zamířili k autu.

„To se ti nezdálo. Kdysi dávno měl psa, který se tak jmenoval. Všude ho s sebou tahal, dokonce i na vloupačky. Prostě ho přivázal u baráku, a zatímco někde páčil dveře, pes chrápal na chodníku a čekal. Měl ho snad patnáct let, až samozřejmě pošel. No a Standovi, tak se ten chlap jmenuje doopravdy, z toho na chvíli dokonce hráblo, tak moc na něj byl fixovaný. Asi rok nebo dva pak chodil s prázdným vodítkem v ruce a na všechny psy, co potkal, volal Rafane. Tak ta přezdívka vlastně přešla na něj. A čokla už má, jak je vidět, nového. Se stejným jménem.“

Tony šel s rukama v kapsách a se skloněnou hlavou, jako by o něčem přemýšlel.

„Tu věc s Krajkou mu věříš?“ zeptal se nakonec.

„Jo, myslím, že mluví pravdu.“

Ve skutečnosti jsem si tím byl jistý. Kdyby mi to nechtěl říct, mlčel by, ale rozhodně by si nevymýšlel nějaké bludy, aby mě zmátl. Vděčil mi z minula za hodně a kdybych to Tonymu vysvětlil, pochopil by.

Kdysi před lety Rafan sbalil nějakou maminu s dítětem. Bůhví, co na něm viděla, ale protože láska je slepá a hlavně blbá, přimotala se ta ženská i k jednomu vykradenému obchodu, který měl na triku. To bylo zlé, jako spolupachatelka mohla sice vyfasovat jen podmínku, kdyby ale natrefila na soudce řezníka, taky mohla jít sedět. A ten její malý kluk by skončil v děcáku. Rafan se tehdy zachoval jako frajer, přesvědčil mě, že tohle bylo její první uklouznutí a ještě ji do toho navezl on, takže když ji prý z věci vynechám, přizná nejen ten obchod, ale ještě další kšeft navíc. Zahrál jsem si tedy tenkrát tak trochu na Boha, svědka jsem přesvědčil o tom, že asi špatně viděl, a snad jsem tak někomu osud popostrčil správným směrem. Tu ženskou jsem z toho opravdu vypustil a už jsem pak o ní nikdy neslyšel, takže snad seká latinu. A Rafan dodržel, co slíbil, přiznal, co měl, a pár měsíců v base si odkroutil. Což ale neznamenalo, že bychom si byli kvit, takže občas jsem od něj potřeboval nějakou informaci a on mi ji dal, když to neohrožovalo buď jeho, nebo někoho z jeho známých.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez těla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.