Driven

Copyright © K. Bromberg, 2013

Translation © Jaroslava Novotná, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-767-5

ISBN emobi 978-80-7462-779-8

Věnováno B, B a C

Ať se vám splní všechny sny. Cesta nebude snadná a možná to bude trvat roky.

Bude plná překážek a nepřejícnosti.

Nakonec se ale splní.

A až se jich nakonec dotknete,

Ať už to bude kdykoli a kamkoli vás život mezitím donese,

Pevně je chyťte — vychutnejte si ten pocit, že jste to dokázali — a už je nikdy nepouštějte.

Nikdy.

Kapitola 1

Vzdychám do vlídného ticha, vděčná, že se mi podařilo utéct — alespoň na chvíli — od těch úmorných, nesmyslných rozhovorů na opačné straně dveří. Ano, všechny ty lidi jsem osobně pozvala, to ale neznamená, že se mi musí líbit nebo že se snad v jejich společnosti budu cítit dobře. Ještě že byl Dane tak hodný a nechal mě tohle za sebe udělat.

Klapot mých podpatků je jediný zvuk, který doprovází mé velmi roztěkané myšlenky v prázdných chodbách v zákulisí starého divadla, které jsem na dnešní večer pronajala. Už jsem v šatně a sbírám papíry, které tu Dane během chaotických příprav na tenhle večírek zapomněl. Cestou zpátky si odškrtávám položky na seznamu, který mám uložený v hlavě, na dnešní napjatě očekávanou charitativní aukci, na které se budou dražit rande. Nemůžu se ale zbavit nepříjemného pocitu, že jsem na něco zapomněla. Bezmyšlenkovitě sahám do kapsy po mobilu, do kterého si zapisuji úkoly, do ruky ale místo něj nabírám jen hedvábnou organzu v barvě mědi, ze které mám ušité koktejlky.

„Sakra,“ procedím mezi zuby a na chvíli se zastavím, abych si uvědomila, na co přesně si to nemůžu vzpomenout. Opírám se o zeď, sevřená v nabíraném korzetu, který je tak těsný, že si ani nemůžu pořádně naštvaně odfrknout. Jinak ty šaty vypadají skvěle, ale proč k nim, krucinál, nedávají varování: dýchání omezeno.

Mysli, Rylee, mysli! S lopatkami přitisknutými na zeď se velmi neelegantně snažím protáhnout si chodidla a ulevit tak prstům na nohou, nacpaným v lodičkách s deseticentimetrovými jehlami.

Dražební čísla! Ještě musím donést dražební čísla! Usmívám se, pyšná na svůj mozek, který je schopen si i v horečných přípravách na dnešní akci zapamatovat to, co má. S úlevou se odlepím od zdi a udělám asi deset kroků.

Pak je zaslechnu.

Vzduchem se nese rozpustilý chichot nějaké ženy a hned po něm přichází mnohem hlubší zasténání muže. Stojím jako přikovaná, nevěřícně vrtím hlavou nad drzostí hostů, když vtom zaslechnu zvuk rozepínajícího se zipu následovaný známým ženským vzdechem „Ano!“ v potemnělém výklenku pár metrů přede mnou. Oči pomalu přivykají tmě a já vidím, že na staré odstrčené židli leží pohozené sako od smokingu a na zemi pod ním leží páskové sandálky na podpatku.

Tohle bych na veřejnosti nedělala ani za milion. Vtom se ozve syknutí následované mužským vydechnutím. „Panebože!“

S pevně zavřenýma očima se rychle rozhoduji, co udělám. Ta čísla zavřená ve skladu na konci chodby, která se křižuje s touhle, nutně potřebuji. Jinak než kolem toho „Výklenku lásky“ se tam ale nedostanu. Takže mi nezbývá než se do toho pustit. Potichu a naprosto nesmyslně se modlím, aby se mi kolem nich podařilo proklouznout bez povšimnutí.

Vyrážím, s obličejem červeným studem otočeným k protější zdi a po špičkách, aby mi o dřevěnou podlahu neklapaly podpatky. To poslední, po čem toužím, je na sebe upozornit a muset se podívat na někoho, koho znám. Potichu vydechnu úlevou, když se mi podaří kolem nich nepozorovaně proklouznout.

Ten ženský hlas přece znám, říkám si cestou ke dveřím do skladu. Chvíli zápasím s klikou, musím s ní pořádně škubnout, než se mi nakonec podaří dveře otevřít, a rozsvítím. Taška s čísly leží na zadní polici, a tak jdu dál, aniž bych si vzpomněla, že bych měla něčím zapřít ty otevřené dveře. Ve chvíli, kdy beru tašku do ruky, se dveře zabouchnou s takovou silou, že všechny ty laciné regály ve skladu jen zadrnčí. Trhnu sebou a otáčím se, abych je znovu otevřela, a vidím, že ze zavíracího mechanismu vypadlo rameno.

Taška mi padá z ruky. Ozývá se erupce zvuků, jak čísla narážejí na betonovou podlahu a sypou se z tašky ven. Beru za kliku, ale dveře se ani nehnou. Mého podvědomí se pomaličku začíná zmocňovat panika, já ji však přemáhám a znovu se vší silou opírám do dveří. Nejde s nimi hnout.

„Do prdele!“ nadávám si. „Do prdele, do prdele, do prdele!“ Zhluboka se nadechnu a zoufale vrtím hlavou. Ještě musím udělat spoustu věcí, než ta aukce vypukne. A samozřejmě u sebe nemám mobil, abych zavolala Daneovi, aby mě odsud dostal.

Zavírám oči a na scéně se najednou objevuje můj odvěký nepřítel. Po těle se mi od nohou začínají drápat ty dlouhé, nenechavé prsty klaustrofobie a pomaličku se mi obmotávají kolem krku.

Tisknou. Mučí. Škrtí.

Stěny té malé místnosti se pomalu sunou blíž. Obkličují mě. Dusí mě. Lapám po dechu.

Srdce mi buší, jak se snažím bojovat s tou hrůzou, která se mi dere do krku. Jasně slyším svůj vlastní dech — mělký a rychlý. Jak mě pohlcuje. Jak mě připravuje o schopnost potlačit ty děsivé vzpomínky.

Buším do dveří a strachy ztrácím i tu poslední špetku kontroly, kterou jsem nad sebou měla. Nad realitou. Po zádech mi stéká čůrek potu. Stěny na mě dál padají. To jediné, na co se ještě dokážu soustředit, je pocit, že se odsud musím co nejrychleji dostat. Znovu buším na dveře, křičím a doufám, že někdo půjde kolem a uslyší mě.

Opírám se zády o zeď a s pevně zavřenýma očima se snažím popadnout dech; moc se mi to nedaří a za chvíli se mi točí hlava. S pocitem na zvracení se začínám sunout k podlaze a přitom zády omylem zhasínám. Ocitám se v naprosté tmě. Vykřiknu a zběsile se snažím roztřesenýma rukama nahmatat vypínač. Rozsvítím, šťastná, že se mi podařilo zahnat příšery zpátky do úkrytu.

Pak se ale podívám na své ruce a vidím, že je mám celé od krve. Mrkám a snažím se probrat z té noční můry, jenže marně. Jsem někde jinde. V jiném čase.

Všude kolem je cítit palčivý puch zkázy. Zoufalství. Smrti.

Slyším ho, jak se mu špatně dýchá. Nedokáže se nadechnout. Umírá.

Cítím tu pronikavou, zuřivou bolest, která se vám zavrtá tak hluboko do duše, že máte strach, že už jí nikdy neutečete. Ani ve smrti. Z té vzpomínky mě probírá můj vlastní křik. Jsem tak dezorientovaná, že ani nevím, jestli se ozývá z minulosti nebo ze současnosti.

Vzpamatuj se, Rylee! Hřbetem ruky si otírám slzy z tváří a vzpomínám na minulý rok, kdy jsem chodila na terapii, abych si klaustrofobii udržela co nejdál od těla. Soustředím se na skvrnu na zdi naproti mně, snažím se pravidelně dýchat a pomalu počítám. Snažím se od sebe odtlačit stěny, odehnat ty nesnesitelné vzpomínky.

Počítám do desíti, dávám se trochu dohromady, přesto se mě zoufalství nechce pustit. Vím, že Dane mě za chvíli určitě začne hledat. Říkala jsem mu, kam jdu, ale ani tohle vědomí nedokáže zadržet mou stupňující se paniku.

Nakonec podléhám prudké touze dostat se odsud pryč a začnu zase bušit pěstmi do dveří. Křičím. Křik občas prokládám nadávkami. Žadoním, aby mě někdo uslyšel a otevřel mi. Aby mě zase někdo zachránil.

V tomhle šíleném stavu mi vteřiny připadají jako minuty a minuty jako hodiny. Jako bych tady v tom neustále se zmenšujícím krcálku trčela už celou věčnost. Pomalu to vzdávám, ještě jednou zakřičím a pak se o dveře opřu předloktími. Pokládám si na ně hlavu a konečně dávám volný průtok té záplavě. Hlasitě vzlykám, až to se mnou lomcuje.

A najednou mám pocit, že padám.

Padám a narážím do pevného těla jakéhosi muže, který se přede mnou zjevil. Chytám se svalnatého trupu, zatímco moje nohy zůstávají nemotorně zkroucené pode mnou. Ten muž mě instinktivně bere do náruče, chytá mě, drží a tlumí můj pád.

Zvedám k němu zrak, letmo si všimnu houštiny jeho rozcuchaných tmavých vlasů, opálené pokožky, sotva patrného strniště na bradě…, a pak mu pohlédnu do očí. Jako by mezi námi — je to téměř hmatatelná energie — přeskočila elektrická jiskra, když pohlédnu do těch odměřených, průsvitně zelených duhovek. Probleskne jimi překvapení, ale ta fascinace a vzrušení, s nimiž si mě prohlíží, mě znepokojuje, i když mé tělo na ně zareagovalo úplně jinak. Jediný obyčejný pohled ve mně probouzí potřebu a touhu, na jejichž existenci už jsem dávno zapomněla.

Jak to, že kvůli člověku, kterého vůbec neznám, dokážu okamžitě pustit z hlavy tu paniku a zoufalství, ve kterých jsem se topila jen před pouhou chvilkou?

Dělám chybu a od těch očí se odpoutávám, abych si prohlédla jeho ústa. Plné, krásně tvarované rty má jemně našpulené, jak mě soustředěně pozoruje, a pak je pomaličku roztahuje do trochu nesouměrného, rošťáckého úsměvu.

Jak já tu pusu chci! A úplně všude a najednou. Co to, sakra, říkám? Na toho nemám ani omylem, to je úplně jiná kategorie. Úplně jiná planeta.

Znovu se mu zadívám do očí. Teď už mě sleduje pobaveně, jako by věděl, na co myslím. Cítím, jak se pomalu začínám červenat ze sílících rozpaků z celé té nepříjemné situace i ze svých neslušných myšlenek. Tisknu jeho svalnaté bicepsy o něco pevněji, skláním hlavu, abych unikla jeho hodnotícímu pohledu, a snažím se vzchopit. Chci se postavit, ale nohy mám jako gumové, a tak se o něj opírám ještě víc, rovnováhu narušenou mou nezkušeností s tak vysokými podpatky. Pak od něj náhle odskočím, protože se mu nechtíc prsy otřu o jeho pevný hrudník a moje nervová zakončení jako by se zničehonic ocitla v plamenech. Hluboko v břiše mi vybuchují maličké exploze touhy.

„Pardon… Omlouvám se.“ Zvedám před sebe omluvně dlaně. Když ho před sebou vidím v celé jeho kráse, připadá mi ještě víc okouzlující. Nedokonale dokonalý a sexy tak, že se to nedá vydržet, s tím svým samolibým úsměvem prozrazujícím jistou aroganci. Jako by měl na čele napsáno, že přináší samé trable.

Vidí, jak si ho prohlížím, a povytáhne obočí. „Vůbec nic se nestalo,“ odpoví příjemným, jemně chraplavým hlasem, který ve mně vyvolává myšlenky na revoltu a sex. „Mně padají ženy k nohám běžně.“

Trhnu sebou. Doufám, že si dělá legraci, ale z jeho tajemného výrazu nejde vyčíst vůbec nic. Pobaveně mě sleduje, co udělám. Usmívá se pořád víc, až je mu jasně vidět důlek na jedné straně té výrazné čelisti.

I když jsem od něj o krok odstoupila, jsem k němu ještě blíž. Příliš blízko na to, abych se vzpamatovala, ale dost blízko na to, abych na tváři cítila jeho dech. Abych cítila tu čistou vůni mýdla smíchanou s jemnou, zemitou kolínskou.

„Díky. Děkuju,“ řeknu udýchaně. Upřeně mě pozoruje a v zaťaté čelisti mu pulzuje sval. Proč mě ten chlap tak znervózňuje? Proč mám pocit, že bych mu to měla všechno vysvětlit? „Ty… ty dveře se mi zabouchly. Zasekly se. Zpanikařila jsem…“

„Jste v pořádku? Slečno…?“

Než stihnu odpovědět, položí mi dlaň na zátylek, přitahuje si mě k sobě a pevně drží. Pak mi volnou rukou přejede po holé paži, snad proto, aby se přesvědčil, že nejsem zraněná. Jako by mi do kůže ze špiček jeho prstů přecházel proud jisker. Vnímám, jak se jeho smyslné rty přibližují k těm mým takřka na dotek. Pootevírám ústa a zadržuji dech, když mi rukou pomalu přejíždí po krku a pak mě klouby prstů jemně pohladí po tváři.

Nemám čas vnímat, jak se mé rozpaky mísí s nezdolnou touhou, která mě zaplavuje, když ho slyším zašeptat, „Kašlu na to,“ pouhých pár vteřin předtím, než se dotkne svými ústy těch mých. Překvapeně zalapám po dechu, on ale ten zvuk svými ústy pohltí a jazykem mi pomaličku přejíždí po rtech a zlehka ho mezi ně zasunuje.

S rukama opřenýma o jeho hrudník se ho snažím odtlačit, vzpírám se tomu nezvanému polibku od muže, kterého neznám. Snažím se dělat to, co je správné. Snažím se svému tělu upřít to, po čem touží. Po tom vykašlat se na zábrany a oddat se té chvíli.

Ve vnitřním souboji chtíče a obezřetnosti nakonec vítězí zdravý rozum a mně se daří ho od sebe trochu odtlačit. Jeho rty se odlepují od mých, ztěžka si vzájemně dýcháme do obličeje. Nespouští ze mě oči, divoké chtíčem. Nedokážu si nevšímat toho, jak mi kdesi v břiše začíná klíčit touha. Halasné protesty v mé mysli mi utichají na rtech, jak se poddávám představě, že ten polibek chci. Že chci cítit to, co tak postrádám — co jsem si tak dlouho vědomě upírala. Chci být lehkomyslná a chci „ten polibek“ — ten, o kterém se píše v knihách, na němž je založena láska a se kterým se vytrácí počestnost.

„Tak už se rozhodni, zlato,“ poručí mi. „Chlap se moc dlouho ovládat nedokáže.“

Tohle varování, ta šílená představa, že se takový chlap může kvůli mně, obyčejné holce, přestat ovládat, mě mate a vyvádí z míry tak, že své „ne“ nedokážu vyslovit. Využívá mého mlčení a s nestydatým úsměvem mi znovu pěvně sevře šíji. Než se stihnu znovu nadechnout, líbá mě. Prozkoumává. Testuje. Vyžaduje.

Odpor je marný, kapitulace přichází po pár vteřinách. Instinktivně mu dlaněmi přejíždím přes neoholené tváře a krk a prsty mu zajíždím do vlasů, co se mu kroutí vzadu na krku nad límečkem. Slabounce zasténá, čímž mi dodává sebedůvěru, a s pootevřenou pusou mě nechává pohrávat si s ním. Naše jazyky krouží kolem sebe v důvěrném tanci. Pomalý, svůdný balet za doprovodu hlubokých vzdechů a tichého sténání.

Chutná po whisky. Z jeho sebevědomí vyzařuje vzpoura. Jeho tělo ve mně vyvolává salvy neovladatelného chtíče. Opojná kombinace Dona Juana a slušné holky nevěstí nic dobrého. Jeho naléhavost a zkušenosti dávají tušit, co přijde. Hlavou mi probleskují obrazy prohnutých zad, chodidel na špičkách a pomačkaných prostěradel. Vsadím se, že při sexu je stejně dominantní jako při líbání.

I když jsem se mu podvolila, vím, že bych neměla. Slyším, jak mi svědomí přikazuje, abych toho nechala. Že já přece takové věci nedělám. Že já přece taková nejsem. Že s každým dotekem zrazuji Maxe.

Ale ona je to taková krása! Veškerou svou racionalitu pohřbívám pod stále sílícím přívalem touhy, který se valí každým mým nervem. Každým mým nádechem a výdechem.

Prsty mě hladí po šíji, zatímco druhou rukou mi pomalu sjíždí po boku a svými doteky mě rozpaluje k nesnesení. Na kříži se zastaví, roztáhne prsty a přitiskne si mě k sobě. Jako by si na mě právě dělal nárok. Cítím na břiše jeho erekci, vysílá mi elektrický náboj do klína, vlhnoucího potřebou a touhou. Stehnem se mi pomalu přesouvá mezi nohy a tlakem zesiluje intenzivní bolest rozkoše. Ještě víc se k němu tisknu a tlumeně sténám. Chci víc.

Topím se v něm, a přesto se nesnažím vyplavat na hladinu, i když se už nutně potřebuju nadechnout.

Zlehka mi okusuje spodní ret a začíná mi mačkat zadek. Rozkoš se mi rozlévá po celém těle. Zatínám mu nehty do krku, nechci, aby přestával.

„Už to nevydržím, chci tě hned,“ říká chraplavým udýchaným hlasem mezi polibky, až se mi z toho zatínají všechny svaly od pasu dolů. Rukou, kterou mě drží za krkem, sjíždí po hrudním koši dolů a dopředu a pokládá mi ji na prso. Tlumeně vykřiknu, jak mi prsty přes hebkou látku šatů přejíždí po ztvrdlé bradavce.

Mé tělo je připraveno kývnout na jeho žádost, protože i já chci jeho. Chci ho na sobě cítit, jeho vlhkou kůži na své, chci cítit, jak se ve mně rytmicky pohybuje sem a tam.

S propletenými těly narážíme do zdi malého výklenku na chodbě. Tiskne mě na ni, sápeme se na sebe, osaháváme se a ochutnáváme jeden druhého. Rukou mi vklouzne pod šaty a nahmatává krajkový okraj punčochy.

„Panebože,“ zašeptá a jeho ruka se mi pomaličku přesouvá po vnější straně stehna k trojúhelníčku krajky, který slouží spíše jako ozdoba než kalhotky.

Cože? To slovo. Když mi to konečně dojde, ucuknu, jako bych dostala facku, a snažím se ho od sebe odstrčit. Přesně to slovo jsem slyšela tam v tom výklenku. Veškerá touha je pryč, jako by mě polili ledovou vodou. O co tady, sakra, jde? A co to vůbec dělám, takhle si to rozdávat s nějakým cizím chlapem? A hlavně proč zrovna teď, uprostřed jedné z nejdůležitějších událostí roku?

„Ne. Ne… Tohle nemůžu.“ Pomalu od něj couvám, s chvějící se rukou přes ústa, abych zakryla ty naběhlé rty. Upřeně mě sleduje, smaragdová barva potemnělá touhou. V očích se mu mihne vztek.

„Trochu pozdě, kočičko. Vypadá to, že můžeš docela dobře.“

Ta cynická poznámka mě rozzuří. Jsem dost chytrá na to, abych věděla, že jsem se právě stala jen dalším zářezem na pažbě pro dnešní večer. Ten jeho samolibý výraz ve mně vyvolává chuť mu jednu vrazit.

„Kdo si myslíš, že jsi? Takhle na mě šahat? Takhle mě zneužít?“ vyštěknu na něj. Vztekem se snažím přehlušit to ponížení. Nevím, jestli jsem víc naštvaná na sebe, že jsem se jím nechala tak ochotně ovládnout, nebo na něj, že využil toho, v jak šíleném jsem byla stavu. Anebo se stydím za to, že jsem podlehla jeho závratnému polibku a zkušeným prstům, i když ani nevím, jak se jmenuje?

Dál mě zlostně sleduje, oči zamračené. „Ale nepovídej!“ vysmívá se mi, s hlavou nakloněnou, a rukou si přejíždí přes ten svůj blahosklonný úšklebek. Slyším, jak mu dlaň drhne o vousy. „Na co si to hraješ? Nechtělas to právě tak stejně jako já? Nesesypala ses mi teď skoro v náručí?“ Posměšně se zasměje. „Nesnaž se sama sobě namluvit, slečno Upjatá, že se ti to nelíbilo. Že v tom nechceš pokračovat.“

O krok se ke mně přiblíží, v očích pobavení a cosi temnějšího. Natahuje ruku a přejíždí mi jí po bradě. I když ucuknu, žár z jeho doteku znovu rozpaluje touhu, která mi doutná v podbřišku. Potichu svému tělu nadávám, že mě takhle zrazuje. „Ujasněme si ale jednu věc,“ zavrčí na mě. „Nikdy si neberu nic bez dovolení. A oba dobře víme, kočičko, že jsi mi to dovolila.“ Ušklíbne se. „A ráda.“

Ucuknu bradou na stranu a říkám si, škoda že nejsem z těch, kteří vždycky dokáží pohotově reagovat. Bohužel nejsem. To, co jsem měla říct, mě vždycky napadne až po několika hodinách. A vím jistě, že to tak bude i tentokrát, protože mě nenapadá jediná věc, jak odpálkovat tohohle nafoukance, který má navíc, bohužel, úplnou pravdu. Během chvíle ze mě udělal rozdrážděnou hromádku nervů toužící jenom po tom, aby se jí znovu dotknul.

„S touhle přiblblou bezbranností si to zkoušej na svýho kluka, ten s tebou možná jedná v rukavičkách, jako s nějakou křehotinkou, aby se ti náhodou něco nepřihodilo…“ pokrčí rameny. „… ale přiznej si, kočičko, že to je nuda.“

„Můj kluk —“ koktám, „já nejsem žádná křehotinka!“

„Fakt ne?“ posmívá se mi a znovu mě bere za bradu, aby se mi podíval do očí. „Ale rozhodně se tak chováš.“

„Jdi do prdele!“ Znovu se mu vytrhnu.

„Ale, kdo se nám to tu vzteká?“ Tím svým afektovaným úsměvem mi fakt pije krev. „Já rád divošky, kočičko. Mám na tebe o to větší chuť.“

Kreténe! Právě mu hodlám říct něco o tom, co to je za hajzla. Že moc dobře vím, jak se s někým „seznamoval“ o kus dál na chodbě chvíli předtím, než to vyzkoušel na mě. Dívám se mu do očí a najednou mě napadá, že ho odněkud znám, ale tu myšlenku hned odháním. Jsem nervózní, to je celé.

Zrovna když se chystám promluvit, zaslechnu, jak na mě volá Dane. Otočím se a uvidím ho na konci chodby, jak se na mě zvláštně dívá, a zaplavuje mě úleva.

„Rylee? Potřebuju už ta čísla. Máš je?“

„Já musela ještě něco udělat,“ mumlám. Ohlížím se za sebe na pana Arogantního. „Už jdu. Já jen… počkej na mě, ano?“

Dane přikývne, zatímco já procházím otevřenými dveřmi do skladu a rychle co nejelegantněji sbírám rozsypaná čísla ze země a strkám je do tašky. Cestou ze skladu se vyhnu jeho pohledu a jdu k Daneovi. Potichu vydechuji úlevou, že se konečně ocitám na známé půdě, když ho za sebou slyším, jak říká: „Ještě jsme neskončili, Rylee.“

„To určitě, ty Eso,“ volám na něj přes rameno, spokojená s tím, jak dokonale na něj ten akronym sedí, a rychle odcházím chodbou, s rameny narovnanými a hlavou hrdě vztyčenou. Musím se co nejrychleji dostat k Daneovi, svému nejbližšímu důvěrníkovi a kamarádovi, kterého v práci mám. V jeho chlapecké tváři se zračí znepokojení, zatímco se do něj zavěšuji a táhnu ho zpátky na večírek. Jakmile vyjdeme dveřmi ze zákulisí, musím se zhluboka nadechnout, protože jsem do té chvíle nevědomky zadržovala dech, a opřu se o zeď.

„Co se ti, sakra, stalo, Rylee? Viděla ses, jak vypadáš?“ Prohlíží si mě odshora dolů. „To ti udělal ten Adonis?“

Ano, to mi udělal ten Adonis, chtěla bych se mu svěřit, ale z jakéhosi důvodu si to nechávám pro sebe. „Nesměj se tomu,“ říkám a opatrně ho pozoruji. „Zabouchly se mi dveře do skladu a já tam zůstala zavřená.“

Dívá se do stropu a snaží se potlačit smích. „To se může stát jenom tobě!“

Rozpustile ho šťouchnu pěstí do ramene. „Nech toho, to fakt není sranda. Zpanikařila jsem tam. Trpím klaustrofobií. A zhasla jsem si tam a znovu se mi vybavila ta nehoda.“ V očích se mu objeví starost. „Začala jsem hysterčit a on mě slyšel křičet a otevřel mi. To je všechno.“

„To je všechno?“ tázavě zvedne obočí, jako by mi nevěřil.

Přikývnu. „Jo. Na chvíli jsem fakt ztratila nervy.“ Hrozně mi vadí, že mu lžu, ale teď to tak bude nejlepší. Čím neústupnější budu, tím rychleji změní téma.

„Hm, tak to je škoda, protože to je fakt kus.“ Tomu se musím zasmát. Pak mě vezme kolem ramen, rychle obejme a říká: „Jdi se dát do pořádku. Dej si pauzu a pak se vrať, potřebujeme tě tam, musíš se bavit s hosty. Zhruba za půl hodiny začíná ta aukce.“

***

Dívám se na sebe do zrcadla na dámských záchodech. Dane má pravdu. Vypadám příšerně. Účes i líčení, se kterými mi pomáhala moje spolubydlící Haddie, jsou zničené. Papírovým ručníkem se snažím napravit alespoň ty největší škody na líčení. Kvůli slzám mi teď ametystové oči lemuje červená a rozhodně se nedivím, že už nemám rtěnkou dokonale vykreslené rty. Ze spony mi vypadaly prameny mých kaštanově hnědých vlasů a šev na šatech mám celý nakřivo.

Zpoza zdi jsou slyšet tlumené basy hudby. Vytváří pozadí pro stovky hlasů — všichni jsou to potenciální dárci. Zhluboka se nadechnu a na okamžik se opřu o umyvadlo.

Je mi jasné, proč Dane pochyboval o mé verzi toho, co se mi přihodilo a že to s panem Arogantním nemělo nic společného. Vždyť vypadám, jako bych právě vylezla z roští!

Narovnám si šaty, abych měla rovně výstřih a aby mi v korzetu pořádně seděly mé velmi plné, řekněme, holky. Rukama si přejíždím po bocích, abych uhladila látku, která mi těsně obepíná křivky. Uvolněné prameny vlasů chci dostat zpátky do spony, ale pak si to rozmyslím. Už se stačily zvlnit do svého přirozeného tvaru a mně se ten zjemňující efekt, který dodávají celkovému dojmu, docela zamlouvá.

Sahám do kabelky, kterou mi přinesl Dane, a upravuji si make-up. Na přirozeně husté řasy nanáším ještě trochu řasenky a opravuji rozmazané linky na horních víčcích. Oči už vypadají lépe. Ne skvěle, ale lépe. Špulím pusu a rtěnkou si obtahuji výrazně vykrojené srdíčko horního rtu, pak rty přitisknu k sobě a zbytek rtěnky odsaju ubrouskem.

Není to sice taková sláva jako od Haddie, ale ujde to. Jsem připravena se vrhnout do víru zábavy.

Kapitola 2

Celebrity, slavní vymetači večírků z bohatých rodin a filantropové, kteří tvoří většinu hostů dnešní akce, se zajímají hlavně o šperky, probírají značkové šaty a slavné známé. Tento večer je vyvrcholením mého celoročního úsilí — dneska se bude konat charitativní dražba, jejímž účelem je získat peníze na novou budovu.

A já se tu rozhodně necítím příjemně.

Dane na mě nenápadně koulí očima z opačného konce sálu; dobře ví, že bych radši byla v baráku s klukama, v džínách a s vlasy staženými do culíku. Kývnu na něj, vyloudím ze sebe mdlý úsměv a usrknu si šampaňského.

Pořád se nemůžu vzpamatovat z toho, co jsem to vlastně v zákulisí udělala a že jsem nebyla první, na koho to pan Arogantní dneska večer zkusil. Žasnu nad svým netypickým chováním a zároveň jsem zmatená z toho, proč si připadám tak ublíženě. Samozřejmě si nemyslím, že chlapovi, který si to chce jen s někým narychlo rozdat, jde o cokoli jiného než o to, nechat si pomasírovat už tak přebujelé ego.

„Tady jsi, Rylee,“ přerušuje mou myšlenku něčí hlas.

Otáčím se ke svému šéfovi — skoro dvoumetrové hoře masa a kostí s tím nejlaskavějším srdcem na světě. Je jako obrovský obživlý plyšový medvěd.

„Teddy,“ říkám mu láskyplně a pokládám mu hlavu na paži, kterou mě chytil kolem ramen. „Vypadá to dobře, co říkáš?“

„Děkuju, že jsi tomu věnovala tolik práce. Slyšel jsem, že se šeky jenom hrnou.“ Koutky se mu roztahují do úsměvu a potutelně na mě mrkne. „A to ještě ani nezačala aukce.“

„To, že umím sehnat peníze, ještě neznamená, že s tím souhlasím,“ přiznávám neochotně a snažím se u toho neznít jako nějaká puritánka. Tuhle debatu jsme během posledních pár měsíců vedli bezpočtukrát. I když je to kvůli charitě, nechápu, jak se můžou ženy nechat prodat za nejvyšší nabídku. Nemůžu si pomoct, ale jsem si jistá, že ten, kdo je vydraží, toho po nich vzhledem k vyvolávací ceně patnáct tisíc dolarů bude chtít víc než jen jedno rande.

„Ale my přece neprovozujeme žádný bordel, Rylee,“ napomíná mě Teddy. Přes mé pravé rameno se dívá na jednoho hosta. „Tamhle je někdo, s kým tě chci seznámit. Tenhle projekt pro něj hodně znamená. Je to syn jednoho z našich předsedů, který —“ odmlčí se, protože ten, o kom mluví, se k nám blíží. „Donavane! Rád tě vidím,“ zdraví ho srdečně a podává mu za mými zády ruku.

Otočím se, abych se s ním seznámila, ale místo toho se moje oči setkávají s pobaveným pohledem pana Arogantního.

A sakra! Jak je možné, že i když mi je šestadvacet, najednou se cítím jako puberťačka, jako nějaké nezkušené ucho? Za tu půlhodinu, co jsem ho neviděla, není o nic škaredější a vzrušuje mě úplně stejně jako na té chodbě. Jeho metr osmdesát a něco centimetrů je oblečeno do dokonale střiženého černého smokingu, ze kterého přímo křičí bohatství, a nechtěná touha po tom svalnatém těle, které se ukrývá pod sakem, mě nutí skousnout si spodní ret. A i když mě tak přitahuje, pořád soptím vzteky.

Znovu mě napadá, že je mi povědomý, že mi asi připomíná někoho, koho znám, ale šok z toho, že ho zase vidím, tu myšlenku zahání.

Afektovaně se na mě usměje, evidentně se dobře baví, a to jediné, na co dokážu myslet, jsou jeho rty na mých. Jak mi jeho prsty, ve kterých teď drží sklenici s pitím, přejížděly po holé kůži. Jak se ke mně tiskl celým tělem.

A jak se nezávazně seznamoval s nějakou jinou ženou chvíli předtím, než se rozhodl využít mě.

Nasadím falešný úsměv, s očima upřenýma na Donavana, zatímco nic netušící Teddy s ním mluví dál. „S někým bych tě chtěl seznámit. Je to hybná síla celého dnešního večera.“ Teddy se otáčí ke mně a pokládá mi ruku na bedra. „Rylee Thomasová, rád bych tě seznámil s — “

„My už se známe,“ říkám a přerušuji ho s úsměvem jako z cukrkandlu. Teddy se na mě překvapeně zadívá; neupřímnou mě nezná. „Ale díky za seznámení,“ pokračuji, pohledem se přesouvám na Donavana a podávám mu ruku, jako by to byl jen další potenciální dárce.

Teddy ode mě a od mého abnormálního chování odtrhne pohled a znovu se soustředí na pana Arogantního. „Bavíš se dobře?“

„Ohromně,“ říká na oko nadšeně a konečně mi pouští ruku. Musím se držet, abych si posměšně neodfrkla. Jak by se mohl nebavit? Arogantní hovado. Možná bych měla vyskočit na pódium a zeptat se přítomných dam, na kterou z nich už to dneska večer vyzkoušel.

„Stihl sis dát něco k jídlu? Rylee se podařilo přesvědčit jednoho z nejlepších šéfkuchařů v Hollywoodu, aby nám dneska večer poskytl své služby zadarmo,“ vysvětluje mu Teddy, jako vždycky dokonalý hostitel.

Donavan mě sleduje, vějířky vrásek kolem rozesmátých očí. „Už jsem něco ochutnal v zákulisí.“ Zhluboka se po té narážce nadechuji, zatímco on přesouvá pohled zpátky na Teddyho. „Bylo to poněkud nečekané, ale vynikající,“ říká skoro šeptem. „Děkuju.“

Slyším, že Teddyho někdo volá, a on si mě znovu zvědavě prohlíží, načež se omlouvá: „Promiňte, musím se chvíli věnovat ostatním.“ Otáčí se na Donavana. „Moc rád jsem tě zase viděl. Díky, žes přišel.“

Oba souhlasně přikyvujeme a pak Teddy odchází. Já se zamračeně otočím na podpatku, abych od něj už byla co nejdál. Nejradši bych si ho ze vzpomínek na dnešní večer úplně vymazala.

On mě ale okamžitě chytne za paži a přitahuje si mě k sobě tak prudce, až do něj narazím zadkem. Jako by mi tím vyrazil dech. Rozhlížím se kolem sebe a s potěšením zjišťuji, že jsou všichni ponořeni do svých rozhovorů, takže si nás nikdo nevšímá.

Cítím, jak se mi Donavan bradou otírá o rameno, když mi ústa přikládá k uchu.

„Proč jste naštvaná, slečno Thomasová?“ V hlase má jakýsi jízlivý chlad, který dává tušit, že s někým, jako je on, není radno si zahrávat. „Je to proto, že nedokážeš tu intelektuálku v sobě nechat jít a přiznat si, že navzdory tomu, co ti říká hlava, tvoje tělo touží po tom rebelovi z chudé čtvrti?“ Blahosklonně mi potichu šeptá do ucha: „Anebo už jsi tak studená, že sama sobě nikdy nedáváš to, co chceš? Co potřebuješ? Co cítíš?“

Naštvaně se mu pokouším vytrhnout. Marně. Povídejte mi něco o vlkovi v rouše beránčím. Ztuhnu, když kolem nás prochází nějaký pár a zaujatě si nás prohlíží. Ti dva nevědí, co si o nás mají myslet. Donavan mi paži pustí a místo toho mě po ní začne hladit, jako bychom patřili k sobě. A navzdory mému vzteku, nebo snad kvůli němu, ve mně ty doteky spouští ohňostroj pocitů. Naskakuje mi husí kůže.

Znovu cítím na tváři jeho dech. „Strašně mě to vzrušuje, Rylee, sledovat tě, jak reaguješ, když se tě dotýkám. Úplně mě tím opíjíš,“ šeptá mi do ucha, zatímco mi prstem přejíždí přes odhalené rameno. „Sama víš, že chceš, abych přišel na to, proč mě tvoje tělo tak chce. Myslíš, že nevidím, jak mě svlíkáš očima? Že se mi nelíbí, jak mi to děláš pusou?“

Zalapám po dechu, když mi položí ruku na břicho a tiskne si mě zády na sebe, abych na vlastní kůži pocítila důkaz jeho vzrušení.

Jsem na něj strašně naštvaná, ale je to opojný pocit, vědět, že tohle dokážu vyvolat v takovém muži. Na druhou stranu takhle asi reaguje na spoustu žen, které se mu, o čemž vůbec nepochybuju, vrhají samy k nohám.

„Máš štěstí, že tě neodtáhnu zpátky do toho skladu, kde jsem tě našel, a nevezmu si to, cos mi nabídla. Že tě nepřinutím křičet moje jméno.“ Zlehka mi okusuje ucho a já se musím držet, abych nezačala hlasitě vzdychat slastí. „Že tě neopíchám, abych tě mohl pustit z hlavy a jít zase o dům dál,“ dokončuje to, co chtěl říct.

Ještě nikdy se mnou nikdo takhle nemluvil — nikdy by mě nenapadlo, že to někomu dovolím — ale to, co říkal, s jakou intenzitou to říkal, mě kupodivu vzrušuje.

Jsem naštvaná na své tělo, že tak nečekaně reaguje na toho náfuku. Ten zjevně dobře ví, co s tělem ženy dokáže udělat, bohužel jsem tou ženou právě teď já.

Pomalu se otáčím a dívám se na něj s přimhouřenýma očima. Hlasem jako led mu říkám: „Dost si troufáš, Eso. Předpokládám, že se řídíš heslem opíchat a odejít, nebo se snad pletu?“ Překvapeně na mě vyvalí oči, tohle asi nečekal. Anebo ho jenom zarazilo, že jsem ho tak rychle prokoukla. Nepřestávám se na něj dívat, i když se už málem klepu zlostí. „Na kolik ženských už jsi to dneska večer zkoušel, co?“ Znechuceně svraštím obočí, ale mám pocit, že se mu ve tváři mihnul záblesk viny. „Co je? Ty nevíš, že jsem tě viděla s tvým prvním úlovkem v zákulisí v tom výklenku?“ Donavan překvapeně zamrká a já si dál vychutnávám ten jeho výraz. „Převezla tě v tvojí vlastní hře, Eso, a nedala ti? A ty si teď chceš mermomocí dokázat, jakej jsi chlap, protože jsi jí to nemohl udělat? Takže ses rozhodl zneužít hysterickou holku zavřenou ve skladu? Opravdu, na kolik ženských už jsi ty svoje naučený řečičky dneska zkoušel? Kolik sis jich už zkusil označkovat?“

„Žárlíš, kočičko?“ S arogantním úšklebkem povytáhne obočí. „Klidně můžeme dokončit to, co jsme začali, a můžeš si mě označkovat, jak ti jen bude libo.“

Zlehka mu položím ruku na hrudník a odtlačím ho od sebe. Jak ráda bych mu z obličeje ten jeho samolibý výraz sundala. To by byla teprve značka. „Promiň, ale já svůj čas s takovým misogynním ubožákem plýtvat nehodlám. Najdi si nějakou jinou —“

„Važ slova, Rylee,“ varuje mě. Sevře mi zápěstí a vypadá stejně nebezpečně, jako zní. „Já se urážet nenechám.“

Snažím se mu vytrhnout, on mě ale nechce pustit. Kdyby nás někdo sledoval, vypadalo by to, jako bych mu s láskou právě položila ruku na prsa. Ostatní ale tu sílu jeho stisku necítí.

„A co tohle?“ odseknu, unavená z té hry a vlastních soupeřících emocí. Zmocňuje se mě vztek. „Chceš mě jenom proto, že jsem první, která tomu tvýmu obličeji k sežrání a výstavnímu tělu řekla ne. Zvykl sis na to, že ti ženy samy padají k nohám, tím myslím konkrétně i sebe, a ve mně — v někom, kdo je vůči tobě imunní — vidíš výzvu a nevíš přesně, jak reagovat.“

I když nonšalantně krčí rameny, vidím, že je naštvaný, když mi zápěstí konečně pouští. „Když vidím něco, co se mi líbí, tak po tom prostě jdu,“ říká na rovinu.

Vrtím hlavou a obracím oči v sloup. „Ne, ty si jenom potřebuješ dokázat, že můžeš mít každou, která ti náhodou zkříží cestu. Teď máš bebínko na egu, já to chápu.“ Výsměšně ho poplácávám po paži. „Ale neboj, Eso, já se tohohle závodu účastnit nemíním.“

Povytáhne obočí a na ústech se mu objevuje náznak úsměvu. V zaťaté čelisti mu lehce cuká sval, zatímco mě chvíli upřeně pozoruje. „Tak si to ujasněme.“ Nakloní se pár centimetrů před můj obličej a záblesk v jeho očích mě varuje, že jsem zašla příliš daleko. „Jestli tě budu chtít, tak si tě prostě vezmu, kočičko, kdykoli a kdekoli.“

Ohromena jeho troufalostí si hlasitě, téměř neelegantně odfrknu, zatímco se snažím ignorovat svůj tep, který se z té představy nebezpečně zrychluje. „Tím bych si nebyla tak jistá,“ odseknu jízlivě a otočím se k odchodu.

Rychle po mně sáhne a znovu mě chytne za paži a otočí k sobě, takže se ho téměř dotýkám tělem. Vidím, jak mu na bradě tepe žíla. Na kůži paže cítím lechtání látky jeho saka, jak se mu zvedá a klesá hrudník. Pohlédnu mu na ruku na mé paži a pak zpátky na něj, s varováním v očích, on mě ale nepustí. Nakloní se ke mně tak blízko, že mi jeho dech hladí tvář. Zvednu k němu hlavu, ale nevím, jestli ze vzdoru, nebo v očekávání polibku.

Jeho zvučný hlas se mění v šepot. „Máš štěstí, že rád hraju hazard, Rylee. Vlastně se občas rád pustím i do něčeho obtížnějšího,“ provokuje mě a v obličeji se mu mihne uličnický výraz. Pouští mi ruku, ale ještě předtím mi po ní pomalu přejede prsty. Z toho pohlazení po holé kůži mě slastně zamrazí.

„Tak se pojď vsadit.“ Odmlčí se a kývne na nějakého známého, který prochází kolem, což mě vrací zpátky na zem. Úplně jsem mezitím zapomněla, že jsme v místnosti plné lidí.

„Copak tě maminka nenaučila, že když dáma řekne ne, znamená to opravdu ne, Eso?“ Opovržlivě povytáhnu obočí.

Okamžitě znovu nasadí ten svůj úlisný úšklebek a nepatrně pokývne hlavou. „A taky mě naučila, že když něco chci, musím za tím jít, dokud to nedostanu.“

Skvěle, takže jsem si právě pořídila stalkera. Krásného, sexy a velmi otravného stalkera. Zvedá ruku a pohrává si s pramenem mých vlasů, který se mi uvolnil na straně na krku. Snažím se nevěnovat tomu pozornost, navzdory sílící touze zavřít oči a oddat se těm jemným dotekům jeho prstů na své kůži. Na jeho afektovaném úsměvu je jasně vidět, že ví přesně, co dělá. „Tak jak říkám, Rylee, vsadíme se?“

Z toho návrhu se mi vzteky zježí chlupy. Anebo tak na mě působí on sám? „To je tak absurdní —“

„Vsadím se, že než tahle akce skončí,“ přeruší mě zvednutou dlaní, „budeme mít domluvené rande.“

Tím mě rozesměje. Nevěřícně od něj poodstoupím. „Tak to ani omylem, Eso!“

Zatváří se odměřeně a dlouze se napije. „Čeho se tak bojíš? Že mi nedokážeš odolat?“ Ušklíbne se, když vidí, jak obracím oči v sloup.

„Tak dobrá. O co se vsadíme?“

„Takže když s tebou půjdu na rande, ty si tím zahojíš pošramocené ego?“ Lhostejně krčím rameny, téhle hry se nehodlám účastnit. „Co bych z toho měla já?“

„Když vyhraješ ty —“

„Myslíš tím, když dokážu odolat tvému oslnivému šarmu,“ opáčím sarkasticky.

„Dobře, řeknu to jinak. Když dokážeš až do konce odolat mému oslnivému šarmu, tak vám na tu vaši věc přispěju.“ Mávne rukou, aby bylo jasně vidět, že mu na nich nezáleží. „Řekněme, že vám dám dvacet tisíc dolarů.“

Překvapeně vydechnu a zmateně si ho prohlížím. Na to bych kývnout mohla. Jsem si totiž stoprocentně jistá, že Donavanovi, tomu arogantnímu hovadu, a těm jeho ubohým trikům nepodlehnu. Uznávám, na chvíli jsem se nechala unést, ale to bylo jen proto, že uplynula spousta času od doby, kdy jsem něco takového cítila. Kdy jsem se s někým takhle líbala. Kdy se mě někdo takhle dotýkal.

Když o tom tak přemýšlím, vlastně jsem se takhle necítila ještě nikdy. Na druhou stranu vím, že jsem se ještě nelíbala s chlapem, který měl ještě na rtech teplo jiné ženy.

Apaticky se na něj dívám a přemítám, v čem je háček. Možná že v tom žádný háček není. Možná že je prostě tak nafoukaný, že si o sobě opravdu myslí, že je neodolatelný. Jedno vím ale jistě, dneska večer vybereme o dvacet tisíc dolarů víc.

„A nezhatí ti tahle sázka dnešní lov dalších potenciálních obětí?“ Odmlčím se a rozhlížím se kolem sebe. „Nevypadá to moc slibně, Eso, vzhledem k tomu, že už dva nula prohráváš.“

„Já to zvládnu,“ rozesměje se, „se mnou si nedělej starosti, já v pohodě dokážu dělat víc věcí najednou. A kromě toho to je zatím jenom jedna nula. Tenhle zápas ještě neskončil.“ Šibalsky se na mě zadívá. „Ale moc o tom nedumej, Rylee. Je to jenom sázka. Žádná věda v tom není.“

Založím si ruce na prsou. Není se o čem rozhodovat. Pro naše kluky udělám cokoli.

„Radši si už připrav šekovou knížku, Eso. Nic mi neudělá takovou radost jako dokázat arogantnímu pitomci, jako jsi ty, že se plete.“

Znovu se napije, oči přišpendlené k těm mým. „Ty si teda věříš.“

„Stačí, když řeknu, že jsem se vždycky uměla dobře ovládat.“

Donavan znovu přistoupí až ke mně. „Ovládat, říkáš?“ říká skoro šeptem, jako by mě vyzýval k souboji. „Tuhle teorii jsme už ale otestovali, Rylee, a podle mě jsme její platnost vyvrátili. Ale klidně ji otestuju ještě jednou…“

Všechny svaly v břiše se mi nad tím příslibem sevřou, jako by žadonily, abych je té bolesti konečně zbavila. Proč se chovám jako holka, které se žádný chlap ještě nikdy nedotkl?

Možná proto, že to ještě nebyl tenhle chlap.

„Dobrá,“ říkám mu a napřahuji k němu ruku. „Takže sázka. Ale varuju tě, já neprohrávám.“

Potřese mi rukou, s úsměvem od ucha k uchu, oči jako dva smaragdy. „Já taky ne, Rylee,“ říká potichu. „Já taky ne.“

„Rylee, nerada ruším, ale potřebujeme tě,“ ozve se někdo za mnou.

Otočím se a za mnou stojí Stella, ve tváři paniku. Obrátím se na Donavana a řeknu: „Omlouvám se, ale potřebují mě jinde.“ Připadám si trapně, nevím, co jiného říct nebo udělat.

Přikývne. „Uvidíme se později.“

Nejsem si jistá, jestli to má být výhružka nebo slib.

Kapitola 3

Sedím v zákulisí. Ten chaos, který následoval po aukci, už je za námi, ale pořád ještě se mi z toho točí hlava. Poslední hodinu a půl mám jako v mlze. Byl to úspěch, to ano, ale zaplatila jsem za něj něčím hodně drahocenným — svojí důstojností.

Na poslední chvíli jsme se dozvěděli, že jedna z „účastnic“ onemocněla. Neměli jsme nikoho v záloze a já se snažila přemluvit, přesvědčit a uplatit snad všechny lidi ze svého štábu, aby to vzali za ni. Ukázalo se ale, že z lidí, které jsme fyzicky nepotřebovali na aukci, mají všichni manžela, manželku anebo vážný vztah.

Teda až na mě.

Zapřísahala jsem je, přemlouvala, na kolenou prosila, ale mnozí z nich z té ironie měli dokonce škodolibou radost, a tak jsem se stala aukční položkou číslo 22. Nezbylo mi než se pochlapit a vzít to na sebe za ostatní. Celou tu dobu jsem sice měla pocit, že něco není v pořádku, ale nedokázala jsem přijít na to, co to je.

A věřte mi, že to byla jedna z nejhorších věcí, kterými jsem si musela projít. Začalo to tím, že jsem se musela představit jako na nějaké soutěži krásy, a skončilo promenádou po pódiu, jako bych byla nějaká trofej. A to celé za pískotu diváků a nezáživného vyvolávání cen a přihazování. Světla mě tak oslepovala, že jsem neviděla do publika a sotva jsem byla schopná rozeznávat siluety. To jediné, na co jsem se v záři reflektorů dokázala soustředit, bylo to, že se strašlivě ztrapním, že slyším tlukot vlastního srdce a že se z těch světel zpotím tak, že se mi na šatech udělají fleky v podpaží.

Zároveň je mi jasné, že kdybych byla na opačné straně pódia, komentáře vyvolávače by mi připadaly nesmírně zábavné, účastníci dražby roztomilí a přiblblé skotačení některých dam na pódiu ve snaze zvýšit nabídky humorné. Sledovala bych, jak celkový výnos dražby stoupá, a byla bych pyšná na svůj tým a na ten skvělý výsledek.

Místo toho teď sedím v zákulisí, zhluboka dýchám a snažím se přijít na to, co se to, sakra, právě stalo.

„Bylas dobrá, Ry!“ slyším Danea, jak se baví na můj účet, když se prodírá čtyřiadvacítkou dalších žen, které se dražby účastnily dobrovolně. Všechny se vrací z pódia a rozebírají si dárkové tašky, které od nás dostaly za účast.

Propichuju ho očima, musí mu být jasné, jak jsem naštvaná. On se ale na mě kření jako sluníčko a snaží se mě obejmout. Jsem strašně protivná. A jedovatá. To teda byla noc! Nejdřív ten sklad, pak pár přeslazených vteřin s panem Arogantním a nakonec naprosté ponížení, protože mě prodali jako nějakou krávu na trhu.

Nechápu, z čeho jsou ostatní tak nadšené. Rozplývají se nad svou vteřinou slávy a chlubí se tím, kolik se za ně zaplatilo. Jsem jim samozřejmě vděčná, že do toho šly, a ten výsledek je úžasný, ale to jejich nadšení prostě nechápu.

Vybavuje se mi, jak mě Donavan obvinil, že jsem upjatá, ale zase tu myšlenku rychle zapudím.

„To byl horor!“ skučím a nevěřícně nad tím kroutím hlavou, zatímco Dane se na mě soucitně usmívá. „Musím si dát obří sklenici — kašlu na sklenici, flašku vína a čokoládu v jakékoli podobě a sundat ze sebe tyhle šílený šaty a boty, na pořadí nezáleží.“

„Jestli tohle stačí na to, abys byla nahatá, tak bych to víno a čokoládu dovalil už dávno.“

Zlostně po něm házím pohledem, jeho poznámka mi nepřipadá ani trochu legrační. „Tak to mě fakt moc mrzí, že ti nemůžu vyhovět.“

„Mňau!“ opáčí a já se musím kousnout do spodního rtu, abych se nerozesmála nahlas. „Zlato moje, já vím, že to musela být hrůza, pro někoho, kdo se snaží být za každou cenu v pozadí, hrůza! Pojď ke mně…“ Sedá si na židli vedle mě, bere mě kolem ramen a přitahuje si mě k sobě. Pokládám mu hlavu na rameno. Jsem ráda, že mám takového kamaráda. „Alespoň ses prodala za víc než vyvolávací cenu.“

„Blbečku!“ odstrkuji ho od sebe. Posmívá se mi jako malý kluk, dělá mu to dobře, jako by to celé nebylo dost hrozné samo o sobě. Abych pravdu řekla, vůbec netuším, jaká byla nejvyšší nabídka, protože jsem přes ten tlukot srdce v uších nic neslyšela.

Kdybych ale tvrdila, že mému egu je jedno, za kolik mě vydražili, tak bych samozřejmě lhala. I když s tím z principu nesouhlasím, která žena by nechtěla vědět, kolik je někdo ochotný zaplatit za to, aby s ní mohl jít na rande? A navíc po tom, čím jsem si večer prošla já?

„Od čeho máš kamarády? Mezi tím zběsilým přihazováním a následnou rvačkou potenciálních nápadníků…“ Zhluboka vydechne, v očích smích, „… a celá ta mela, která vypukla po —“

„Ježišmarjá, buď už zticha!“ směju se a konečně se mi daří uvolnit se. „Ale doopravdy, kolik jsem získala peněz?“

„No to se podívejme! Většina ženských by se zeptala: ‚A kolik za mě vlastně zaplatil?‘“ posmívá se mi vysokým snobským hláskem, až se tomu musím smát. „A hned pak: ‚A jak vypadá?‘“

Otáčím se na něj se zdviženým obočím, což kluky v baráku pokaždé přiměje okamžitě odpovědět — anebo se běžet schovat. „No?“ Když nereaguje, ale upřeně na mě hledí s líčenou hrůzou v očích, dovolím si převtělit se do jedné z těch ufňukaných žen kolem nás a namyšleně mu rozkážu: „Dane, okamžitě mi to řekni!“

„Dobrá, drahá, prodala ses…“ Z těch slov se na oko otřesu. Dane pokračuje: „Velmi se omlouvám, muž, s nímž půjdeš na rande, za večer s tebou zaplatil dvacet pět tisíc dolarů.“

Cože? No to snad ne! Já nemám slov. Vím, že vyvolávací cena byla patnáct tisíc u každé účastnice, ale že někdo zaplatí o deset tisíc dolarů víc? Moje pýcha a sebevědomí letí strmě vzhůru a napravují ty škody, které na mně předtím napáchal Donavan. Snažím se pochopit, proč někdo, koho neznám, utratí tolik peněz za rande se mnou, ale moc mi to nejde. Musel to být někdo z lidí ze správní rady, kteří se mnou blízce spolupracovali. To je jediné možné vysvětlení. Většina ostatních žen na pódiu patří k hollywoodské elitě, která se zabývá charitou — mezi diváky mají kamarády a příbuzné, kteří je vydraží. Já tu nikoho takového nemám.

Povzdychnu si a trochu se uklidním s vědomím, že asi budu muset jít na večeři s postarším vdovcem, anebo taky vůbec s nikým. Třeba nám ten člověk chtěl jenom darovat peníze a nebude po mně nic chtít. Taková úleva! Už jsem se tím málem začala nervovat. Že po mně nějaký ubožák bude za tak velký příspěvek něco chtít — fuj!

„Takže jsi viděl, kdo tu dražbu vyhrál?“

„Promiň, zlato,“ omlouvá se a poplácává mě při tom po koleně. „On stál stranou a já byl vzadu, takže jsem ho neviděl.“

„Aha, to je v pohodě.“ Jsem trochu zklamaná a začínám se tím znovu znepokojovat.

„Neboj, určitě to bude někdo z těch staroušů ze správní rady —“ odmlčí se, protože mu došlo, že tím právě naznačil, že to jsou ti jediní, kteří jsou ochotní jít se mnou na rande. „Takhle jsem to nemyslel, Ry. Všichni tě zbožňují! Udělají pro tebe cokoli.“ Pozorně sleduje, co udělám, a uvědomuje si, že bude lepší mlčet.

Hlasitě vzdychám a uklidňuji se tím, že jsem teď nejspíš jenom přecitlivělá. Dochází mi, že většina z účastnic už ze zákulisí odešla. „Dobrá, příteli můj, měla bych se asi vrátit na večírek.“ Vstávám, uhlazuji si dlaněmi šaty a syknu bolestí, když chodidla nacpu zpátky do bot. „Co se mě týká, já jsem pro dnešek s prací skončila. Jsem připravená vyrazit domů, v županu sebou hodit na gauč a nacpat do sebe všechnu tu čokoládu a zapít ji vínem.“

„Ty si nechceš počkat na to, kolik nám dnešek vlastně celkem vynesl?“ ptá se mě, zatímco se zvedá ze židle, aby mě doprovodil.

Procházíme kolem výklenku, který jsme předtím obsadili s Donavanem. Vhání mi to ruměnec do tváří, a tak raději sklopím hlavu, aby mě Dane zase nezačal vyslýchat. „Poprosila jsem Stellu, aby mi výsledek poslala esemeskou, až se to všechno spočítá.“ Otevřu dveře do sálu. „Na to mě tady nepotřebujete —“ zajíknu se, jakmile jimi projdu, protože spatřím Donavana, jak se nonšalantně opírá ramenem o zeď a sleduje dav.

Tenhle člověk je evidentně sám se sebou spokojený bez ohledu na to, kde právě je. Vyzařuje z něj aura jakési surové moci smíchané s čímsi hlubším, s čímsi temnějším, co nedokážu identifikovat. Mizera. Rebel. Hráč. Sedí na něj všechny tři popisy a navzdory jeho vytříbenému vzhledu z něj čiší problémy.

Pak se Donavanovy oči sledující ruch střetnou s mými. Zastavím se tak náhle, že do mě Dane narazí. „Rylee —“ spustí vyčítavě, ale pak mu dochází, proč jsem zastavila. „A ty vole, pan Tajemný. Co se tu děje, Ry?“

Obracím oči v sloup, když si vzpomenu na tu Donavanovu přiblblou sázku. „Ale nic, jen chodící arogance,“ pošeptám mu. „Musím ještě něco zařídit.“ Přes rameno na něj ještě křiknu: „Hned jsem zpátky.“

Kráčím k Donavanovi, dobře si vědoma toho, že sleduje každý můj pohyb, a naštvaná, že to s ním musím řešit zrovna teď. To škádlení můžeme považovat za zábavný způsob, jak strávit večer, nicméně tahle noc je u konce a já odcházím domů. Hra skončila. Jak se k němu blížím, odlepuje se od zdi a narovnává své svalnaté tělo. Koutky se mu nepatrně stáčejí směrem vzhůru, zatímco se snaží přijít na to, v jakém jsem rozpoložení.

Dojdu k němu a zvedám před sebe dlaň, abych ho zarazila dřív, než otevře pusu.

„Hele, Eso, jsem unavená a mám fakt špatnou náladu. Takže se s tebou rozloučím —“

„A já tě zrovna chtěl vzít do míst, o jejichž existenci jsi neměla ani tušení,“ říká suše, s pouhým náznakem úsměvu a nepatrně povytaženým obočím. „Vůbec netušíš, o co přicházíš, zlato.“

Hlasitě si odfrknu, veškerá slušnost právě odletěla komínem. „Ty si ze mě děláš legraci, že jo? Chceš mi tvrdit, že se ti fakt někdy povedlo někoho sbalit, když z pusy vypouštíš tyhle kydy?“

„Jsem dotčen,“ afektovaně se ušklíbne a ostentativně se chytne za srdce. „Divila by ses, co dalšího se svojí pusou dokážu dělat.“

Nevěřícně na něj zírám. Ten člověk vůbec netuší, že existuje nějaká skromnost. „Na tyhle dětinský hry nemám čas. Právě jsem si musela protrpět zatím největší ponížení v životě a ty vůbec netušíš, jak moc jsem vytočená. Ale hlavně nemám vůbec náladu na tebe.“

Jestli ho můj výlev vyvedl z míry, nedává to na sobě znát. Až na ten pulzující sval v zaťaté čelisti se tváří zcela apaticky. „Miluju ženský, který to dokážou říct takhle na rovinu,“ mumlá si tiše pro sebe.

Dám si ruce v bok a pokračuju: „Takže tak za deset minut jdu domů. Večer skončil. Tu naši přiblblou sázku jsem vyhrála, takže můžeš vytáhnout šek a vyplnit ho, protože dneska večer půjdeš spát o dvacet tisíc lehčí.“

Pobaveně se ušklíbne. „Vlastně o dvacet pět,“ oznámí mi.

„Ne, na pětadvaceti jsme se nedo —“ zarazím se uprostřed věty a sleduji jeho rty, které se pomalu roztahují do širokého úsměvu. Pomalu mi to začíná docházet. To ne! To byl on! Nejenom že na mě přihazoval, on mě vyhrál! Má se mnou rande oficiálně.

Zatnu zuby a zvednu obličej ke stropu, pomalu dýchám a snažím se uklidnit. „Ne. Ne–e. To je pitomost a ty to moc dobře víš!“ Probodávám ho pohledem. „To jsme si nedohodli. S tím jsem nesouhlasila!“ Jsem vyvedená z míry a vytočená tak, že se přestávám ovládat.

„Sázka je sázka, Ryles.“

„Já jsem Rylee, ty kreténe!“ vyštěknu na něj. Kdo si, kurva, myslí, že je? Napřed si mě koupí, a pak mi ještě chce dávat přezdívky? Vím, že svou lstivou hlavu právě vystrčila iracionální žena ve mně, ale je mi to úplně jedno.

„Když jsem se díval naposledy, kočičko, tak jsem se nejmenoval Eso,“ vrací mi to, dlužno říct, že do jisté míry oprávněně. Ten chrapot v jeho hlase mi drásá nervy jako šmirglpapír. Nenuceně se znovu opře o zeď, jako by takhle konverzoval běžně.

Z té jeho nonšalance mi kypí krev. „Ty jsi podváděl. Ty… ty… uáá!“ Jsem tak zoufalá, že se nedokážu ani srozumitelně vyjádřit.

„Na pravidla a podrobnosti jsme ale neměli čas.“ Povytáhne obočí a pokrčí rameny. „Přece si tě odvedli. Takže to bylo jen na nás…“ Ten jeho úsměv mě přivádí k šílenství. A ty jeho rozesmáté smaragdové oči ještě víc!

Do prdele! Snažím se ho elegantně setřít, ale nakonec vypadám jako kapr, bezmocně několikrát otevřu a zase zavřu pusu, aniž ze mě vypadne jediné slovo.

Odlepí se od zdi a jde ke mně blíž. Obklopuje mě jeho vůně. „Mám dojem, že jsem právě dokázal, že někdy přece jenom prohráváš, Ryles.“ Zvedne ruku, aby mi dal na stranu pramen, který mi spadl do obličeje, ten svůj osamělý důlek na tváři zvýrazněný vítězným úšklebkem. Snažím se před jeho dotekem ucuknout, on mě ale pevně chytí za bradu. „Už se na to rande těším, Rylee.“ Přejíždí mi palcem po tváři, s hlavou skloněnou na stranu. „Vlastně víc než na všechna ostatní z poslední doby.“

Na okamžik přivírám oči, zakláním hlavu a ze rtů mi uniká tiché „Panebože!“ To je šílená noc!

„Takhle to teda bude znít?“

Otevřu oči, zmatená jeho poznámkou a pobaveným výrazem. „Cože?“ vyštěknu hlasitě, jako by to byla nadávka.

„To slovo, panebože,“ napodobuje mě, zatímco mi prstem znovu přejíždí po tváři. „Teď vím přesně, jak budeš znít, až budu hluboko v tobě.“

Šokovaná tou drzostí otevírám ústa. Jeho sebedůvěra mi doslova vyráží dech. A ten jeho uličnický úsměv mě úplně doráží. Arogantní čurák! Naštěstí už jsem schopna formulovat myšlenku: „Já nestačím zírat! Ty si o sobě fakt myslíš, že jsi děsnej chlapák, co, Eso?“

Strká si ruce do kapes, ten nádherný obličej pokřivený panovačným úšklebkem. Nakloní se ke mně a s lascivním výrazem v očích tak trochu výhružně zašeptá: „To víš, kočičko, v něčem chlapák fakt jsem.“ Z jeho tichého smíchu se mi málem podlomí kolena. „Já se ti ozvu.“

Načež se pan Arogantní sebere a odchází, aniž se za mnou ohlédne. Sleduji jeho široká ramena, dokud nezmizí mezi lidmi, a konečně vydechnu, uvědomujíc si, že jsem opět zadržovala dech.

Kašlu na něj a na ta jeho vzrušující ústa i ty nádherné zelené oči s hustými řasami a ty šikovné ruce a jeho… jeho… prostě jeho všechno! Uf! Úplně se z něj třesu vzteky!

A ze sebe taky. Donavan si věří a s tím, že je alfa samec, nemá sebemenší problém, právě naopak. Pokud jde o chlapy, nic přitažlivějšího neznám. Nicméně právě teď mě na něm štve úplně všechno. Dostal se mi pod kůži. A já si nejsem jistá, jestli to je dobře, nebo špatně, ale jedno vím jistě: to, o čem jsem se domnívala, že ve mně před dvěma lety umřelo, se zase probudilo k životu.

Začalo to tím, jak se mě poprvé dotkl.

Stojím tu a snažím se pochopit, co se to vlastně dneska stalo, a po pár okamžicích jsem si jistá dvěma věcmi. Za prvé neexistuje nic, co by mě donutilo tuhle dohodu dodržet. A za druhé kdesi hluboko v sobě, navzdory mému neochvějnému odhodlání, vím, že to nebylo naposledy, kdy jsem se s Donavanem viděla.

Kapitola 4

Procházím webové stránky naší mateřské společnosti a bubnuji si u toho prsty do stolu. Mám spoustu práce, ale právě teď si prohlížím fotky všech členů správní rady a organizačního výboru. Nedaří se mi přijít na to, čí je Donavan syn, a začíná mě to dost štvát. Netuším, jak se jmenuje příjmením, což by mi řešení této hádanky značně ulehčilo. Kéž bych svému týmu nedovolila, aby mi vyúčtování dodali až za pár dnů. Jen jsem na ně chtěla být hodná, když s tím měli takovou práci. Kdybych ho měla už teď, znala bych odpověď. Vím, že by stačilo zavolat Stelle nebo Daneovi a jednoduše se jich zeptat, jak se jmenuje ten, s kým mám jít na to rande, ale pak by věděli, že mám něco za lubem, protože něco takového by pro mě normálně nebylo důležité. A rozhodně netoužím po tom, aby se do toho začaly ty dvě drbny plést.

Horší ale je, že jsem sama na sebe naštvaná za to, že mě vůbec zajímá, kdo to je. „Kurevník,“ zamumlám sama pro sebe.

Mnu si unavené oči a prsty si pročesávám vlasy a přehazuji si je na záda. Hlasitě vydechnu. Byl to dlouhý, vyčerpávající víkend a já jsem na pokraji sil. Dívám se na hodiny. Za čtvrt hodiny mi na baráku začíná čtyřiadvacetihodinová šichta.

Počítač mě pípnutím upozorňuje na nový email. Tu adresu neznám, ale asi tuším, kdo to je. Už zase. Předmět mailu ve mně probouzí zvědavost, a tak ho otevírám.

Komu: Rylee Thomasová

Od: Eso

Předmět: Zákulisní známosti

Ryles,

otevřela bys tenhle mail, kdyby v předmětu stálo „Jdi na rande s vydražitelem“?

Asi ne.

Dlužíš mi rande.

Dej mi vědět, kdy se ti to bude hodit, abych si to naplánoval.

Máš čtyřiadvacet hodin na odpověď. Jinak…

Eso

Oddechnu si jakousi zmatenou úlevou. Štve mě tím svým absurdním ultimátem. Ale ještě víc se štvu já sama. Proč, i když s ním na to rande jít nechci, si připadám jako zabouchnutá školačka a juchám z toho, že mi napsal? Že si třídní frajer všiml té divné, obyčejné holky.

Navíc až poté, co se muchloval s hlavní roztleskávačkou pod tribunou. Ježišmarja, ten je tak otravnej! Dívám se na hodiny, jestli mám ještě čas na odpověď.

Komu: Eso

Od: Rylee Thomasová

Předmět: Zdřevěněl ti jazyk?

Eso,

trochu moc požadavků najednou, ne?

Do předmětu jsi nenapsal adresátku. Měla bych si dělat starosti s tím, kolik dalších mailů se stejným záhlavím jsi rozeslal dalším úlovkům ze sobotní noci, abys na nich vydyndal další schůzku?

Ryl-E-E

Usmívám se, když klikám na odeslat, a představuji si jeho výraz. Jeho úsměv. Jeho smaragdově zelené oči. Tu zničující ránu, kterou uštědřil mojí sebedůvěře. Od aukce uplynuly teprve dva dny, a přesto si nejsem jistá, jestli moje paměť Donavana náhodou nevylepšuje. Jestli v ní jeho prohřešky nejsou méně urážlivé, než jaké doopravdy byly. Než se nad tím stihnu zamyslet, doručená pošta znovu hlásí nový mail.

Komu: Rylee Thomasová

Od: Eso

Předmět: Džentlmeni nevymřeli

Ryl-E-E,

džentlmen nikdy nehovoří o intimnostech, Ryles. To bys měla vědět.

Když už na mě myslíš, věz, že všechny mé požadavky povedou k tvé rozkoši.

A ještě jsi mi neodpověděla. Sázka je sázka. Čas vyrovnat účty, kočičko.

Eso

Tohle mě rozesměje. Možná že když jeho otázku budu ignorovat, dá mi pokoj. Tak to teda hodně štěstí! I když se mi ta jeho hra hnusí, přistihnu se, že mu odpovídám s úsměvem. Jsem pro něj výzva, nic složitého. Kdybych jeho žádost o rande přijala, anebo kdybych se s ním dál líbala na té chodbě, už by mě dávno pustil z hlavy. Užil by si se mnou a odešel by, aniž by na mě pomyslel.

Komu: Eso

Od: Rylee Thomasová

Předmět: Dámy a kecal

Eso,

někde jsem četla, že kluci potřebují obdiv mnoha holek, aby se cítili uspokojeni, zatímco džentlmen si vystačí s obdivem jediné ženy. Budu-li vycházet z této definice, pak džentlmen rozhodně nejsi. Což znamená, že bys měl všechno vyklopit.

Kromě toho, rande s tebou vysoce přesahuje moji platovou třídu.

Rylee

PS: A neboj, nemyslím na tebe. Vůbec.

A máš to! Říkám si v duchu, pyšná na svou duchaplnost, teda navzdory té očividné lži v posledním řádku. Balím se a urovnávám si věci na stole. Natahuji se k počítači, abych ho vypnula, když vtom se znovu objeví upozornění na novou zprávu.

Komu: Rylee Thomasová

Od: Eso

Předmět: Měli by ti přidat

Rylee,

pokud jde o můj přístup k ženám, něžný rozhodně nejsem. Zdá se mi, že jsi trochu zvědavá, to mám rád. Skoč se mnou do té propasti, Ryles — chytím tě za ruku a s radostí tě připravím o tu sebekontrolu, na kterou jsi tak hrdá. Budu všechno, jen ne něžný.

Slibuju. Nepoznáš, kde máš hranice, dokud je sama nepřekročíš.

Pokud mi to nedovolíš, možná to budu muset vzít do vlastních rukou. Možná že právě to je to, co chceš? Co potřebuješ?

Eso

„To je egomaniak,“ mumlám si pro sebe, když vypínám počítač. Na tohle odpovídat nebudu. Jako by on mohl vědět, co chci a co potřebuju. Ale přes všechen můj vztek ve mně jeho slova rezonují víc, než by měla.

***

V autě cestou na barák mi zvoní telefon. Nemám na nic náladu, za což může Donavan a ty jeho strašné maily. To jsem přesně potřebovala, aby ve mně někdo zase probudil všechna ta přání a touhy. Dívám se, kdo volá. To ne! Haddie, moje nejlepší kamarádka a spolubydlící. Už od sobotní noci se jí a jejím nechvalně známým výslechovým metodám vyhýbám, zatím úspěšně. Naštěstí měla nějaké plány, takže nebyla doma, protože by stačilo jedno kolo otázek a věděla by alespoň něco o tom, co se stalo.

„Čau, Haddie!“

„Ry! Co je s tebou? Ty se mi vyhýbáš!“ kárá mě.

Páni, dvě věty a už začíná. „Ale nene! Obě jsme toho měly moc s —“

„Kecy,“ hádá se se mnou. „Mluvila jsem s Danem a všechno vím! Proč jsi mě nevzbudila a neřekla mi o tom, když ses vrátila domů?“

Blednu, když přemýšlím, co všechno jí mohl Dane navykládat, ale pak mi dochází, že zřejmě mluví o té dražbě. „Protože nic tak ponižujícího jsem ještě nezažila. Hrůza a děs.“

„Ale neříkej, taková hrůza to zas být nemohla,“ říká sarkasticky. „Alespoň půjdeš na rande s krasavcem. Kdo to vůbec je?“

Obracím oči v sloup, zatímco odbočuji na příjezdovou cestu k baráku. „Ale, týpek, co —“ „Fakt? To se mi ulevilo, že to nebyla týpkyně, protože pak by to teprve nabralo grády,“ zasměje se. Tomu se musím smát dokonce i já. „Tak to vyklop, děvče!“

„Opravdu není co, Haddie.“ Slyším, jak se řehtá. „Už jsem tady! Právě jsem dojela na barák, musím jít.“

„To určitě, Ry. Ale neboj, já to z tebe vypáčím, hned jak zítra dorazíš domů z práce.“ Z představy, jak mě Haddie Montgomeryová vyslýchá, na mě jdou mdloby. Ta své sliby plní.

„Hele, já ho vůbec neznám,“ nechávám se obměkčit v naději, že když jí poskytnu alespoň nějaké informace, bude jí to stačit a přestane se v tom vrtat. „Seznámil mě s ním Teddy, než mě donutili soutěžit. Jmenuje se Donavan, příjmení neznám, a je to syn někoho z představenstva. To je všechno, co vím.“ Samotné je mi trapně z toho, co všechno jsem vynechala.

Slyším, jak souhlasně pobrukuje, a úplně vidím, jak se ten její bezchybný obličej právě tváří. Má pokrčený nosík a s našpulenými rty se snaží přijít na to, jestli říkám pravdu. „Fakt už jsem v práci, Had. Musím jít, žeru tě, pa,“ loučím se s ní, jak jsme zvyklé.

„Já tebe taky, pa.“

***

V baráku panuje obvyklý chaos. Na zemi ve vstupní chodbě je rozházeno šest školních batohů. Jak jdu po chodbě, z jednoho pokoje slyším muziku z rádia, z dalšího právě začínající hádku.

Skrz otevřené okno na konci chodby se ozývá tlumené narážení míče do baseballové rukavice, to zas Kyle a Ricky trénují nadhozy. Za chvíli se začnou navzájem obviňovat, že ten druhý neumí vůbec házet. Pohádají se a raději se pustí do něčeho jiného, budou si hrát s bakubanem nebo si zahrají baseball na Wii.

Vejdu do společenské místnosti, kde na gauči sedí můj kolega Jackson a s chechtajícím se Scooterem se přou, jestli je lepší Spiderman nebo Batman. Společenská místnost je kombinace kuchyně a prostorného obýváku. Velká okna vedou do dvora, kde si právě pár kluků hází míčem. Na jednom konci místnosti jsou gauče postavené do podkovy kolem malého mediálního centra, na druhém velký dřevěný stůl, na kterém leží patrně něčí nedokončené úkoly. Nábytek v zemitých barvách není sice nový, ale není ani omlácený, jen opotřebovaný pravidelným používáním.

„Nazdar, kluci,“ zdravím je a pokládám si tašku na kuchyňský ostrůvek. Dívám se do dvou velkých hrnců na lince, v jaké fázi je večeře.

Ze všech stran se ozývají různé verze „Ahoj, Rylee“.

Jackson, očividně pobavený debatou s osmiletým Scooterem, ke mně zvedne pohled z gauče a usměje se na mě. „Právě jsme si dávali pauzu od úkolů. Budeme je mít hotové ještě před večeří.“

Zvednu poklici jednoho hrnce a zamíchám cosi, co vypadá jako dušené maso se zeleninou. Zakručí mi v břiše, což mi připomíná, že jsem si dneska v kanceláři nedala oběd.

„To voní krásně,“ říkám. Pak plácnu po ruce Shanea, který se snaží ulomit si kousek jednoho z čerstvě upečených bochníků chleba, které leží na plechu na sporáku. „Ruce pryč, to je k večeři. Dej si ovoce, jestli máš hlad.“

Uraženě obrací oči v sloup tak, jak to dokáže jen patnáctiletý puberťák. „Ale nemůžeš se divit chlapovi, že to aspoň zkusí,“ kontruje přeskakujícím mutujícím hlasem, zatímco se kolem mě protahuje a z čela si odhazuje střapatou blonďatou patku.

„Potřebuješ ostříhat, ty chlape.“ Pokrčí rameny a hází po mně ten svůj křivý úsměv, který mě, jak dobře ví, pokaždé odzbrojí.

Pak se otočí čelem ke mně a dál couvá. „Jasně, mami!“ odpovídá. Nenechá si ujít příležitost mě oslovit touhle láskyplnou přezdívkou. Protože právě to pro ty kluky tady jsme: jsme rodiče, o které už přišli. A ve většině případů se šance na adopci po dosažení určitého věku drasticky snižuje. Stát svěřil jejich opatrovnictví naší organizaci.

Většinou pracuji v korporátní kanceláři několik kilometrů odsud, ale po všech svých vyškolených zaměstnancích chci, aby měli alespoň jednu čtyřiadvacetihodinovou službu týdně. To jim umožňuje navázat s kluky pevný vztah a nikdy nezapomenout, za co přesně jejich jménem každý den bojujeme.

Tihle kluci a můj tým jsou moje rodina. Emocionálně mě nabíjejí a duševně naplňují. Někdy dost pokoušejí mou trpělivost a zkouší, co vydržím, ale já je miluji nade všechno na světě. Udělala bych pro ně cokoli.

Kuchyní se žene Connor. S čímsi v podpaží a s Aidenem v těsném závěsu letí k zadnímu východu. „Hej, kluci, zklidněte se!“ napomínám je, zatímco Aiden na Connora křičí, ať to navalí a že za to zaplatí.

„Klid, chlapci,“ říká Jackson svým barytonem a zvedá se z gauče, aby se podíval, co se děje. Ti dva jdou po sobě pořád, někdy se to zvrtne i ve rvačku.

Cítím, jak se mi kolem stehna omotávají drobné paže, a podívám se dolů do Scooterových andělských očí. „Ahoj, zlatíčko.“ Usmívám se na něj a pomaličku se k němu skláním, abych mu to objetí oplatila. Sleduji ho, jak k tomu doteku sbírá odvahu, ale nakonec neucukne. Trvalo mi rok a čtvrt, než jsem z tohohle osmiletého kluka, jehož jediný fyzický kontakt s matkou spočíval v úderech pěstí a různými předměty, dostala tuhle reakci. Sednu si k němu na bobek a dám mu pusu na tvář. Upírá ke mně své důvěřivé, čokoládově hnědé oči. „Máš úplnou pravdu. Spiderman je mnohem větší borec než Batman. Má pavoučí smysl a Batman mu ho může jenom závidět.“ Usmívá se na mě a nadšeně přisvědčuje. „Nechceš si po sobě uklidit ten nepořádek? Za chvíli je večeře.“

Přikývne, stydlivě se na mě ještě jednou usměje a pak se vrací do společenské místnosti, kde má po zemi poházené své milované komiksy. Pak pohledem přecházím na postavu skrčenou na druhém gauči.

Zander se ani nehne. Celé tři měsíce, co je v mojí péči, je úplně netečný. Je schoulený sám do sebe, s apatickým výrazem sleduje ztlumenou televizi. Nosí u sebe svého plyšového psa, celého ošoupaného a s popraskanými švy, a teď ho má přitisknutého k hrudníku, jako by to bylo záchranné lano. Vlnité hnědé vlasy mu hebce splývají po krku. Zoufale potřebuje ostříhat, ale ještě teď slyším jeho vyděšený křik, když před měsícem zahlédl nůžky v mé ruce, když jsem se k němu blížila s tím, že ho trochu přistřihnu.

„Žádná změna, Jaxi?“ šeptám Jacksonovi, který mezitím došel ke mně, s očima upřenýma na Zandera.

„Vůbec nic.“ Hlasitě si vzdychne. Je na něm vidět, jak s ním soucítí. Pak potichu pokračuje. „Sezení u doktorky Delaneyové dopadlo zase stejně. Prý jenom seděl a bez hnutí na ni hleděl, když se ho snažila zapojit do herní terapie.“

„Něco ho nakonec probere. Něco ho musí z toho šoku dostat. Snad to bude dřív než později, abychom minimalizovali dopad na jeho podvědomí…“ Přemáhá mě lítost nad tím ztraceným chlapečkem. „… a pomohli policii přijít na to, co se tam vlastně stalo.“

Zander k nám přišel poté, co ho policie našla celého od krve u nich doma. Snažil se náplastmi z krabičky zastavit krvácení z bodných rad, jimiž měla jeho matka pokryté celé tělo. Jejich soused zrovna venčil psa, když zaslechl tlumené volání jeho matky o pomoc, načež zavolal policii. Zemřela, ještě než hlídka přijela. Má se za to, že ji zavraždil jeho otec, ale bez Zanderovy výpovědi jsou všechny události vedoucí k zavraždění jeho matky záhada. Jeho otec zmizel, a tak je Zander jediný, kdo ví, co se tu noc stalo.

Za ty tři měsíce, které od vraždy uplynuly, Zander ani jednou nepromluvil. Mým úkolem je poskytnout mu takovou péči, aby se z toho katatonického, potlačeného stavu, v jakém právě je, dokázat probrat. Abychom mu pomohli nastartovat dlouhodobý proces léčení.

Nechávám Zandera jeho bolesti a s Jacksonem dodělávám večeři. Jsme sehraná dvojka, jako staří manželé. Sloužíme společně už dva roky a dokážeme odhadnout, co ten druhý udělá.

Pracujeme beze slov, nasloucháme ruchu v baráku.

„Tak jsem slyšel, že se ta charitativní dražba vydařila — i s jednou nečekanou účastnicí.“ Zahýbe na mě obočím, já obracím oči v sloup a otočím se zpátky ke dřezu s nádobím. „A s jedním dost vášnivým výstupem v zákulisí.“

Nůž, který právě umývám, mi vypadne z ruky. Hlasitě břinkne o nerezové dno.

Naštěstí jsem k Jacksonovi otočená zády, takže nevidí, jak vyděšeně se tvářím. Cože? Někdo mě musel s Donavanem vidět. Musím se zhluboka nadechnout. Začínám panikařit a snažím se rychle vykoumat, jak zareagovat. Aby mě drbali vlastní zaměstnanci, je to poslední, co potřebuju.

„Cože? Co tím myslíš?“ Pokouším se znít co nejnuceněji a doufám, že jsem jediná, kdo tu úzkost v mém hlase slyší. Zastavuji vodu a čekám na odpověď.

Jackson se řehtá hlubokým, hrdelním smíchem. „Co bych za to dal, kdybych tě u toho viděl, Ry!“

Kurva! Kurva! Kurva! Srdce mi tluče jako zběsilé. Jak tohle vysvětlím? Cítím na tvářích teplo, jak se mi do nich rozlévá ruměnec. Nadechuji se k odpovědi, když pokračuje.

„Jak se předvádíš na pódiu na akci, proti které jsi tak zoufale bojovala.“ Evidentně se výborně baví. „Ty bláho, vsadím se, žes byla vzteky bez sebe!“

„To si ani neumíš představit,“ odpovídám téměř šeptem. Nádobí už mám všechno umyté, ale zůstávám k němu otočená zády, ze strachu, že se mě začne vyptávat, jakmile mi uvidí do obličeje.

„A Baileyová mi taky říkala, že tam potkala nějakého krasavce — její slova, ne moje — a vylákala ho do zákulisí, znáš ji, kde si to dost divoce rozdávali.“

Konečně můžu vydechnout zadržovaný dech, vděčná, že jde o naši praktikantku Baileyovou vychloubající se svými milostnými úspěchy, a ne o zaměstnance pomlouvající svoji šéfovou. A pak mi dochází, že to byla asi ona, svůdnice Baileyová, se kterou chtějí chodit všichni chlapi u nás v práci, kdo se stal v sobotu první Donavanovou obětí.

A jestli to tak bylo, proč by se místo o dlouhonohou rudovlasou sexbombu najednou zajímal o mě? Vzhledem k mému neodbytnému pocitu, že jsem vždycky až druhá v pořadí, mi tahle informace moc nepomáhá.

Odfouknu si vlasy z obličeje. „To víš, Baileyová,“ opáčím a svou další větu se snažím pečlivě formulovat. „Ta se vždycky ráda bavila.“

Jaxe to rozesměje, a jak prochází kolem, poplácá mě po zádech. „Tos řekla moc pěkně,“ říká a začíná klukům chystat oběd na zítřek do školy. „Je to skvělá holka, pracovitá, kluci ji zbožňujou…, ale kdyby s někým takovým chodil můj syn, to bych velkou radost neměl.“

Něco souhlasně zabručím, ale musím myslet na naši svůdnou praktikantku, která je o pět let mladší než já, a na její svobodomyslnost. Část mě na takové holky vždycky žárlila. Na holky, které dokáží hodit opatrnost za hlavu a žít bez výčitek, bezstarostně se líbat s kluky, bezhlavě vyrážet na cesty a oživit každý večírek. Často mě trápí, že se jednou ohlédnu za svým životem s pocitem, že jsem vůbec nežila. Že jsem nevyužila příležitost, nevybouřila se a netroufla jsem si vylézt ze své pohodlné ulity.

Můj život je bezpečný, předvídatelný, pod kontrolou a vždycky úhledně uspořádaný. Nežárlím na ni proto, že Donavana políbila jako první — no, možná trochu ano — ale spíš že žije tak, aby ničeho nelitovala.

Zaháním své myšlenky, ty, které mívám stále častěji s blížícím se výročím. Když už nic jiného, měla jsem se alespoň poučit, že život je krátký a opravdu ho musím žít, ne sedět v koutě a sledovat, jak mi utíká pod rukama. Teď už se ale musím soustředit na práci.

„Kluci!“ volám do toho zmatku, „čas dodělat úkoly!“ Z různých pokojů se začne ozývat úpění, protože jsem vyslovila to obávané slovo na „ú“. Šest chlapců, od osmi do patnácti let, se s reptáním rozmrzele plouží ke stolu.

Pohledem se přesouvám na gauč, kde sedí Zander, dál schoulený sám do sebe, a kymácí se ze strany na stranu.

Pomalu jdu k němu a klekám si před něj na zem. „Zandere, nechceš se k nám přidat? Můžu ti něco přečíst, kdybys chtěl.“ Mluvím na něj tiše, pomaličku k němu natahuji ruku, chvíli ji držím před ním, aby viděl, co mám v úmyslu, a pokládám mu ji na jeho ruku, kterou má položenou na koleně. Nepřestává se kolébat, ale zadívá se na mě svýma modrýma očima.

V té hlubině je toho tolik, až to mnou otřese. Nepatrně se na něj usměju a ruku mu stisknu. „Byli bychom moc rádi, kdyby ses k nám přidal.“ Mlčí, ale očima jsme spolu dál v kontaktu. To ve mně probouzí jiskřičku naděje, protože do té doby na mě vždycky jen letmo pohlédl a pak se zase zadíval jinam. „Pojď, Zandere, půjdeme spolu za ruku, nepustím tě, když nebudeš chtít.“

Pozoruje mě upřeně dál. Nehýbu se a dál se na něj konejšivě usmívám. Jeho drobná ruka se pohne a oplatí mi sevření. Pomaličku vstává a zvolna spolu jdeme za ostatními ke stolu.

Kapitola 5

Čas se strašně vleče. Mám před sebou poslední hodinu služby v baráku a nedostatek spánku v několika minulých nocích se začíná hlásit o slovo. Navíc kluci dneska řádili jako o život.

Kellen, můj kolega, hraje s kluky venku přetahovanou. Otevřenými okny slyším jejich smích a rozjásané výkřiky.

Já v kuchyni chystám všechno k večeři pro další směnu, když vtom zazvoní telefon.

„Prosím?“

„Díkybohu, ještě jsi tam.“ Slyším úlevu zabarvenou nadšením.

„Málem jsi mě nestihl,“ zasměju se. „Asi za čtvrt hodiny už tu nebudu. Co pro tebe můžu udělat, Teddy?“

„Vím, že toho už máš asi dost, ale nemohla by ses cestou domů stavit v kanceláři?“

To je to poslední, co by se mi chtělo, bez ohledu na to, jak moc ho zbožňuju. Nechci nic než jet domů, zalézt si do postele a spát až do rána. „Hm, tak jo. Stalo se něco?“

„Právě naopak! Asi jsem přišel na způsob, jak dofinancovat tu novou budovu,“ hlásí mi radostně. „Víc ti řeknu, až tu budeš. Právě probíráme detaily.“

„Páni! To myslíš vážně?“ Začíná to vypadat nadějně. I s tou dobročinnou aukcí a mnoha dalšími dary, které jsme už dostali, nám pořád chybí několik milionů dolarů. „Já… dorazím hned, jak to půjde, podle toho, jaký bude provoz.“

Pokládám telefon. Začíná ve mně pobublávat nadšení. Všechna ta dřina za poslední dva roky, všechno to schvalování, podpora správní rady, financování — nakonec by to mohlo klapnout.

Dodělávám večeři, takže příští směna ji bude muset jenom strčit do trouby. Beru kabelku a tašku s věcmi na spaní a začínám se balit. Pohlédnu na telefon a s nevolí se dívám na maily. Možná se mi, jestli bude zácpa, podaří vyřídit pár telefonů.

Dívám se do doručené pošty a vidím, že v ní mám mail od Donavana z dneška. Přemýšlím, jestli ho rovnou nevymažu, zvědavost mě ale přemůže, a tak ho otevřu.

Komu: Rylee Thomasová

Od: Eso

Předmět: Šikovné prsty

Rylee,

nedalas mi na výběr. Protože jsi mi neodpověděla, vzal jsem věci do vlastních rukou.

Pamatuješ, jaké to je, ne?

Eso

Arogantní blbec. Mail mažu. Co chce dělat? Teď, když vím, že měl v šatně dostaveníčko s Baileyovou, je mi ještě volnější. Nebo se o to alespoň snažím. Když o tom tak přemýšlím, možná se ti dva k sobě skvěle hodí.

Kurevník a požíračka chlapů.

Musím se té představě smát, zatímco si sbírám své věci a loučím se s kluky.

Doprava je cestou do kanceláře nezvykle plynulá. Beru to jako dobré znamení. Je překrásný, slunný kalifornský den, na konec ledna je neobvykle teplo. Co bych za to dala, kdybych mohla jen popadnout ručník a jít si lehnout na pláž, nechat slunce, ať mi dodá energii.

Netrvá dlouho a parkuji před Corporate Cares. Rychle vcházím do vstupní haly a v zrcadlových oknech kontroluju, jak vypadám. Na sobě mám své oblíbené modré džíny s nízkým pasem a upnuté červené tričko s výstřihem do V. Naštěstí jsem měla jedno náhradní v tašce, Teddyho bych tím původním, zacákaným Rickyho zvratky, asi moc nepotěšila. Ještě si poupravím vlasy, rozepnu sponu a nechám je volně spadnout na záda.

Po krátké cestě výtahem, kde si na rty můžu nanést lesk a štípnout se do tváří, abych jim dodala barvu, vystupuji v patře, kde je hlavní kancelář. Projdu kolem své kanceláře, kývnu na pozdrav několika lidem a cestou k Teddymu prohodím pár vtípků s jeho recepční. Všímám si, že rolety v konferenční místnosti jsou stažené, a říkám si, co se to tam asi děje.

„Ahoj, Sandy.“

„Čau, Rylee. Dám mu vědět, že jsi tady. Už na tebe čeká.“

Usměju se. „Díky.“ Přecházím ke skleněné stěně táhnoucí se po obvodu celé kanceláře a pozoruji kolony aut na dálnici. Mravenci.

„To bylo rychlé!“ Otáčím se na svého šéfa. Usmívá se od ucha k uchu. „Už se nemůžu dočkat, až ti to všechno povím.“

„A já se už nemůžu dočkat, až to všechno uslyším,“ říkám a následuji ho do jeho kanceláře.

Sednu si naproti němu do černého koženého křesla, šťastná, že nemusím stát.

Teddy si sedne naproti mně, neschopen skrýt nadšení. „Dneska jsem měl telefon a celé odpoledne jsme to domlouvali. To si poslechni,“ říká, zatímco se ke mně naklání, s rukama položenýma na stole. „CD Enterprises se ozvali s tím, že zajistí polovinu zbývající částky na novou budovu a zbytek peněz získají od dalších sponzorů,“ vychrlí ze sebe nadšeně.

Musím to, co právě řekl, pořádně zpracovat. Nemůžu tomu pořád uvěřit. „Co? Jak? Páni!“ směju se, polapená v té Teddyho smršti.

„Ještě dolaďujeme poslední detaily. Colton na nás čeká v zasedačce,“ říká a ukazuje rukou směrem k chodbě. „Za chviličku vás znovu představím.“

„Já už se s ním viděla?“

„Ano, seznámil jsem tě s ním v sobotu na té benefici.“

„Tam jsi mě seznámil se spoustou lidí,“ odpovím se smíchem. „S tolika, že si je ani všechny nepamatuju. Doufám, že si vzpomenu, o čem jsem s ním mluvila, abych nebyla za blbce.“

Usměje se na mě, jeho uklidňující hlas se odráží o stěny kanceláře. „To zvládneš, neboj! Tohle by mohlo být ono, holka! Konečně budeš moct zhmotnit všechnu tu dřinu, cos do toho dala!“

„To je tak úžasný, Teddy!“ Zaplavuje mě pocit úlevy. „Zkraje týdne jsme se dozvěděli, že jestli neseženeme všechny peníze, celý projekt nám o osm měsíců až rok odloží.“

„Skoro to zní příliš úžasně na to, aby to byla pravda.“ Vrtí hlavou. „Ale poslouchej mě, Ry, bude to záviset i na tobě, musíš mi s tím pomoct. Chtějí někoho, kdo se tomu bude stoprocentně věnovat a bude s jejich lidmi úzce spolupracovat, a vyžádali si speciálně tebe.“

Přikyvuji, třebaže jsem zmatená tím, jak o mně ta firma vůbec ví. Ale na tom teď nezáleží. Záleží na tom, že jsme získali ty peníze. „Jasně, udělám pro to všechno. To dobře víš.“ Pokládám si ruce na srdce. „Já tomu pořád nemůžu uvěřit! Cokoli budeš potřebovat, tak to udělám, jde hlavně o ty peníze — hlavně aby se to konečně dotáhlo do konce.“

„To rád slyším! Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout!“ Vstává od stolu. „Tak pojď, už se nemůžu dočkat, až ti znovu představím Coltona, a pak si společně projdete podrobnosti té smlouvy.“

Jdu za ním po chodbě, maličko rozpačitá z toho, co mám na sobě. Na obchodní schůzku jsem oblečená příliš neformálně, ale jestli to nevadí Teddymu, nemělo by to vadit ani mně.

„Tak tady ji máme, Coltone,“ oznamuje Teddy mezi dveřmi tomu člověku v zasedačce.

Zahnu za roh, projdu dveřmi a zůstanu stát jako opařená. Na židli na opačném konci jednacího stolu sedí Donavan, před sebou hromadu papírů. Ruce má nenuceně složené na prsou a bicepsy mu viditelně napínají krátké rukávy trička s límečkem. Naše pohledy se střetnou a po tváři se mu pomaličku roztahuje široký, samolibý úsměv.

Co to má, sakra, znamenat? Zůstanu stát ve dveřích a dívám se z Teddyho na Donavana a zase zpátky. „Já… Já tomu nero… nerozumím,“ koktám.

Vyděšený výraz v Teddyho obličeji mi jasně říká, že jsem zareagovala velmi nepatřičně. „Rylee?“ dívá se na mě s otázkou v očích, zatímco rychle kontroluje Donavana, jestli jsem ho neurazila, a pak se s varovným pohledem vrací ke mně. „Rylee, o čem to mluvíš? Tohle je Colton Donavan, mimo jiné ředitel společnosti CD Enterprises — nedávno jsem vás seznamoval.“

Svět se mi převrací vzhůru nohama. Hlava se mi točí z toho, že člověk sedící naproti mně — člověk, který ze mě tu noc udělal pouhou hromádku pocitů — není nikdo jiný než Colton Donavan. Ten Colton Donavan — slavný krasavec a vycházející hvězda automobilových závodů, syn režiséra hollywoodských megafilmů a věhlasný sukničkář, který často plní stránky bulváru.

Ten Colton Donavan, kvůli kterému mám od soboty erotické sny a pociťuji fyzickou neopětovanou touhu. Já se na to vykašlu!

Nemůžu uvěřit tomu, že jsem si nedala dvě a dvě dohromady dřív. Věděla jsem, že mi je povědomý, když jsem se s ním potkala, ale to jsem neuvažovala racionálně. Vůbec se s tím nedokážu popasovat. V plicích už nemám žádný vzduch.

Pohledem dál skáču mezi Teddym a Donavanem Coltonem. Podle toho, jak na mě Teddy civí, asi nemám zrovna příjemný výraz. Skloním hlavu, zhluboka dýchám a snažím se vzpamatovat a utišit emoce, které se ve mně právě honí. Nesmím tenhle dar podělat, bez ohledu na to, jak se cítím — je toho tolik v sázce.

„Ehm… omlouvám se,“ říkám potichu. „Já jsem si jen myslela, že se jmenujete Donavan.“ Vejdu do místnosti, snažím se nabrat sebevědomí a sama sebe přesvědčit, že to zvládnu. „Nějak jsem nepochopila, že už se vlastně známe…“ Jakmile ale spatřím ten jeho úsměv, ztěžknou mi nohy.

To zvládneš, opakuji si jako mantru. Rozhodně na sobě nechci nechat znát, že na mě má takový vliv.

Držím hlavu vzhůru a odhodlaně jdu k němu, natahuji ruku a nasazuji profesionální úsměv. „Ráda vás znovu vidím, pane Donavane.“

Slyším Teddyho, jak konečně vydechuje — ze strachu, že moje reakce celý obchod ohrozí, zadržoval celou dobu dech. Napětí v jeho obličeji polevuje.

„Coltone, prosím,“ říká Donavan, zatímco se ladně zvedá ze židle a třese mi nabízenou rukou o něco déle, než je nutné. „Já vás taky moc rád znovu vidím.“ Jako by mu ze smaragdových očí vyskočila jiskra.

„Posaďme se všichni, prosím,“ vybízí nás Teddy nadšeně. „Coltone, nechám tě tu teď s Rylee, abys ji mohl seznámit s návrhem své společnosti.“

„Velice rád, Teddy,“ odpoví Colton seriózně, zatímco si posouvá židli, aby seděl čelem ke mně, a pokládá přede mě stoh papírů. „CD Enterprises se pravidelně odvděčuje své komunitě. Každý rok s mým týmem vybíráme organizaci a věnujeme čas, známosti a finance na zvyšování povědomí o tom, co dělá. Když jsem minulý víkend místo své matky, která bohužel onemocněla, nečekaně navštívil vaši benefici, zjistil jsem, že vaše organizace je nesmírně inspirativní.“

Pozoruji ho, jak ze sebe dál sype údaje a cifry o organizacích, které CD Enterprises podpořila v minulosti. Mám problém pochopit, jak je možné, že tenhle profesionální, vyrovnaný muž je ten člověk, ze kterého jsem byla tak vyklepaná.

Teď je to typ muže, do kterého se obvykle zamilovávám. Černá nebo bílá, žádná šedá mezi tím. Erudovaný a vášnivý. Tohle se mi líbí. Ne ten arogantní a vypočítavý hajzl z té noci, který se choval tak bezohledně a bez zábran. Díky bohu, že už znám pravdu, takže mu na tu estrádu nenaletím.

To si alespoň myslím, když ho slyším, jak říká moje jméno.

„Cože?“ probírám se ze zamyšlení.

„Máte nějaké otázky?“ ptá se Colton s hlavou skloněnou zahloubaně ke straně. Je jasné, že ví přesně, na co právě myslím — na něj.

„Za prvé mi dovolte podotknout, že doufám, že se vaší matce již daří lépe,“ říkám a své dobré mravy nechávám protentokrát zvítězit nad pohrdáním, které k němu cítím. Když přikývne, pokračuji: „Co přesně CD Enterprises dělá, pane Donavane?“ ptám se.

„Mamince se daří lépe, děkuji. A co se CDE týká, její hlavní funkcí je vlastnictví a management závodního týmu. Mého závodního týmu,“ říká pyšně. „Naším největším projektem je, mimo jiné, špičková technologie zvyšující bezpečnostní faktory pro jezdce. V současné době máme podanou žádost o patent.“

„Hmm,“ přikyvuji a přemýšlím, jak by se to všechno dalo provázat. „A jak přesně byste chtěl zapojit závodní auto nebo tým jako takové do získávání peněz pro opuštěné děti a Corporate Cares?“ Už jsem zpátky v obchodním režimu, můj intelekt jeho kouzlem nedotčen. Z větší části. Nemůžu se ale zbavit dojmu, že v tom bude nějaký háček.

Kdo se jednou spálil, příště si dá pozor.

„Na to vám rád odpovím,“ říká. „V pondělí jsem svůj tým upozornil na vaši organizaci. Po předběžném průzkumu jsme připravili následující návrh.“ Otevře desky, které mám před sebou. Tvrdé rysy v obličeji mu zjemňuje příjemný úsměv. „CD Enterprises navrhuje, že pro začátek daruje Corporate Cares jeden a půl milionu dolarů.“

Cožeee! Snažím se potlačit slova, která se mi derou z pusy. Je na něm vidět, jak se dme pýchou. Bedlivě sleduje, co udělám, a pak pokračuje.

„Kromě tohoto konkrétního financování máme v plánu propagaci vaší činnosti či poslání, chcete-li, na mém závodním voze.“ Vidí, jak jsem zmatená, a zvedá ruku, aby to mohl doříct. „Toto reklamní místo chceme využít k tomu, abychom ostatní firmy a závodní týmy přiměli se připojit ke sponzoringu. Můj tým se s nimi dohodne, aby zaplatili fixní částku za každé odjeté kolo nebo aby přispěli nějakou paušální sumou.“

Nevěřícně na něj valím oči; to by naší společnosti mohlo přinést obrovské peníze. Pohledem přeskočím na Teddyho, který se nadšením úplně ošívá a na tváři se mu skví úsměv od ucha k uchu. Pak se znovu zadívám na Coltona. Hledí na mě těma svýma smaragdovýma očima, zatímco ve mně se pere vděk se zmatkem. Proč my? Proč zrovna naše společnost?

Zlehka se usměje, jako by věděl, na co myslím, a mé dilema chápal. Pokud ten sponzorský dar přijmu, znamená to, že budu muset kývnout i na naše rande. Pokračuje: „Ještě se musíme rozhodnout, jestli nabídneme sponzoring za závod nebo rovnou za celou sezónu. Můj tým na tom právě pracuje, první závod je totiž už za necelé tři měsíce, a tak musíme sehnat co nejvíc firemních sponzorů.“

„Není to úžasné?“ raduje se Teddy.

Otočím se k němu a upřímně se na něj usmívám. Pak se vracím ke Coltonovi. „To je od vás a vaší společnosti nesmírně velkorysá nabídka. Jen mi není úplně jasné, co vás k ní vede. Proč právě Corporate Cares?“

Koutky úst mu vyletí vzhůru. „Řekněme, že dokážete být nesmírně přesvědčivá, slečno Thomasová.“ Dívá se mi do očí, zatímco já se zhluboka nadechuji. „Už se těším na spolupráci s někým, kdo je tak zaujatý pro věc a tak…“ zadívá se stranou a hledá to správné slovo, „… vstřícný, jak jsem zjistil v sobotu v noci.“ Tváří se netečně, jeho oči ale vypovídají o opaku. Pak si olízne spodní ret.

I když mi z jeho slov tuhne krev v žilách, cítím, jak se mi začíná po obličeji rozlévat ruměnec. Colton přimhouří oči. Připadám si nesvá, chtěla bych teď být kdekoli jinde než tady.

Třeba v jeho posteli, pod ním, a on by mi prsty přejížděl po kůži a jeho rty by ovládly ty mé. Co to, sakra, dělám? Nestačí snad, že ho mám přímo před sebou, to už mi leze i do hlavy? Tohle není dobré. Tohle rozhodně není dobré.

Snažím se v sobě potlačit vztek, který ve mně vyvolává jeho troufalost. Nechápu, jak si vůbec může dovolit tohle říct. Je opravdu nutné mluvit o mé nerozvážnosti před mým šéfem? Jak se opovažuje přijít ke mně do kanceláře a provokovat mě, připomínat mi něco, na co rozhodně nejsem pyšná. Něco, na co hned tak nezapomenu.

„Vstřícný,“ říká Teddy a převaluje to slovo zamyšleně na jazyku. „To naši Rylee vystihuje dokonale!“ Poplácá mě pyšně po zádech. Vůbec mu to nedochází. „Vždycky se snaží udělat víc, než je nezbytně nutné.“

Colton svůj pohled přesouvá na Teddyho, který nemá o sexuálním napětí mezi mnou a Coltonem sebemenší tušení. „To ano. To se vidí málokdy.“ Teddy souhlasně přikyvuje. „Sledoval jsem ji v sobotu v akci a udělala na mě velký dojem.“

Už toho mám dost, ale nechci mu udělat radost tím, že mu dám najevo, jak moc mě znervózňuje. Nechci s ním pracovat, ale přiznejme si, Corporate Cares nemá jinou možnost než na tuhle nabídku kývnout a sklidit plody mé dvouleté dřiny. Colton to chce udělat, byť jeho motivy nejsou úplně nejčistší.

Musím tuhle spolupráci brát v duchu rčení účel světí prostředky. Z nové budovy budou mít prospěch naši kluci i mnoho dalších lidí.

„Takže, pane Donavane —“

„Coltone, prosím,“ opakuje.

„Coltone, vaše východisko chápu,“ říkám škrobeně ve snaze dostat tenhle rozhovor zpátky k obchodu. „Jak přesně si představujete spolupráci se mnou?“

„Z obchodního hlediska od vás toho moc potřebovat nebudu, slečno Thomasová. Na tento typ záležitostí mám vlastní tým. Ale samozřejmě s námi budete muset být v kontaktu, kdyby na vás měli nějaké dotazy a podobně.“

To „a podobně“ mě docela znepokojuje. „Proč tedy —“

Colton mě znovu zvednutou rukou umlčuje. Začíná mi tím jít na nervy. „Jak jsem se už domluvil s Teddym, smlouva mezi našimi společnostmi je podmíněna několika faktory.“ Odmlčí se a přerovnává si papíry, které má na stole před sebou. Pak ke mně vzhlédne. „V průběhu několika dalších měsíců a během celé nastávající sezóny mě bude muset při mnoha příležitostech doprovázet zástupce Corporate Cares.“

Vyvalím na něj nevěřícně oči. Doufám, že jsem to jenom špatně pochopila. „Já?“ ptám se ho, i když odpověď znám předem.

„Ano. Vy.“ Přivře oči, když vidí, jak si olíznu rty. Najednou mi je hrozné horko. Nespouští ze mě oči. Nepatrně pootevírá ústa a já musím z hlavy vyhnat všechny nepatřičné myšlenky, které se tam začínají rojit, zatímco on pokračuje. „V souvislosti s oznámením, že spojujeme své síly, proběhne několik událostí — některé tady, jiné mimo město. Všechno to budou formální akce, tiskovky, novináři a tak dále,“ říká a nenuceně si u toho pohrává s prsty, „a po vás budu chtít, abyste mi dělala společnici.“

„Cože?“ Vstanu a odstrčím naštvaně židli. Teddy s Coltonem na sebe užasle hledí. Jak se vůbec opovažuje? Odmítnu s ním jít na rande, odmítnu se s ním vyspat v zákulisí a on to narafičí tak, že si mě k sobě uváže smluvně? Ten nedospělej hajzl! Jeho ego muselo tím odmítnutím dostat hroznou ránu.

Úplně mi tím vyrazil dech. Ani náhodou. Na to rovnou zapomeň. Právě to bych mu ráda řekla přímo, ale místo toho jen funím zlostí.

„Děje se něco, Rylee?“ probírá Teddy mou mysl zastřenou pocitem marnosti. „Podle mě to je skvělý nápad.“ Otočím se k němu a nadechnu se k odpovědi, ale žádná ze mě nevychází. „Jestliže je Colton ochoten využít své vlastní jméno, své styky a popularitu k tomu, aby se postavil vedle tebe na akci plné novinářů a propagoval Corporate Cares, tak —“

„Proč toho nevyužít?“ dokončuje za něj větu Colton.

Začíná se mi z toho všeho točit hlava. Pokládám ruku na stůl, abych neupadla, a pomalu si sedám zpátky na židli, s očima upřenýma na imaginární bod na papírech před sebou.

„Ry? Není ti nic?“ ptá se mě starostlivě Teddy.

„Hm?“ zvedám k němu zrak.

„Jsi celá červená. Jsi v pořádku?“

„Jo. Ano,“ odpovím a zhluboka dýchám. „Já jen — měla jsem dlouhou službu, to je všechno,“ dávám se do kupy. Účel světí prostředky. „Pardon,“ omlouvám se, „vyrazilo mi to dech, že se má ten nový projekt stát realitou.“ Colton mě jen tiše pozoruje. Musím si pod tím zkoumavým pohledem poposednout.

„Podívej, Rylee,“ říká Teddy, „vím, že toho teď máš hodně a že tohle ti ještě přidělá práci, ale je to tak blízko, že si na to můžeme skoro sáhnout. Není nikdo jiný, koho bych jako tvář téhle firmy viděl raději. Ty jsi pro to, holka moje, jako stvořená.“

Jeho chvála mě hřeje u srdce, i přes ten pocit paniky, který se mě právě teď zmocňuje. Připadám si jako v pasti. „Za pět minut mám konferenční hovor.“ Zvedá se ze židle společně s Coltonem. „Doufám, že vás tu můžu nechat o samotě, abyste doladili detaily.“

Podávají si s Coltonem ruku a pečetí tak naši dohodu.

„Děkuju ti za tu nečekanou velkorysost. Ani netušíš, kolik životů tím darem pomůžeš změnit k lepšímu.“

Coltonovi se v obličeji mihne nevysvětlitelná temnota. „Já toho vím mnohem víc, než si většina lidí myslí,“ říká, než Teddymu pustí ruku. „Já děkuju za to, že jste se tak nadchli pro můj nápad. Ráno se s vámi spojí můj právník, aby připravil všechny papíry.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rychle a smyslně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.