Miroslav Ivanov

Byl český spisovatel a publicista, zabývající se především historií a literaturou faktu.

V roce 1948 odmaturoval na gymnáziu v Jaroměři. Rok pracoval v různých povoláních a poté začal studovat češtinu a dějepis na Univerzitě Karlově v Praze, kde promoval v roce 1953. Do roku 1960 byl asistentem na Filosofické fakultě UK. V šedesátých letech pracoval jako redaktor časopisu Hlas revoluce. V roce 1967 přešel na dráhu spisovatele z povolání. Věnoval se především kauzám z české historie – rukopisné spory, smrt Svatého Václava a další.

Byl dlouholetým předsedou Klubu autorů literatury faktu.

Historie skoro detektivní

I česká literatura má své drobné i větší záhady a tajemství, které zajímají a vzrušují nejen literární historiky, ale i zájemce o české písemnictví. Autor věnuje pozornost řadě z nich a kombinační metodou, někdy skutečně až detektivní, se je snaží rozluštit. Tak se např. zabývá otázkou vzniku Babičky, kronikou Vyšehradského kanovníka, Jenským kodexem, existencí portrétu K.H. Máchy, Olbrachtovou Annou proletářkou, možností, zda Jan Neruda psal pod jménem Josef Barák, řešení rodiště Komenského a objasnění smrti básníka Jiřího Ortena aj.

Miroslav Ivanov

Historie skoro detektivní

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miroslav Ivanov - dědicové - c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-065-9

Obsah

ÚVODEM

O ASTRONOMII A KRONICE ― A JAK TO SPOLU NĚKDY SOUVISÍ

ZÁHADA JENSKÉHO KODEXU

ZNÁM JÁ JEDEN KRÁSNÝ ZÁMEK NEDALEKO JIČÍNA aneb O SLIČNÉ PANNĚ A PŘEVELMI ŽALOSTIVÉ PŘÍHODĚ

OTAZNÍKY KOLEM KOMENSKÉHO

HORO, HORO, VYSOKA JSI aneb O TOM STRAŠNÉM MORDU

PODOBA NEZNÁMÁ?

KDY VZNIKLA BABIČKA

NERUDOVSKÝ RÉBUS

PO STOPĚ TAJEMNÉHO PSEUDONYMU

O PETRU BEZRUČOVI

ANNA PROLETÁŘKA A TI DRUZÍ

KRYPTOGRAM BÁSNÍKOVY SMRTI

SLOVO ZÁVĚREM

PRAMENY A LITERATURA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ÚVODEM

Kouzlo otrhaných detektivek! Kouzlo tajemných ozvěn, kouzlo hledání a nalézání…

Snad každého člověka zajímá něco, co se neví, (ale mělo by se vědět), co se hledá (a mělo by se nalézt). Tak vznikla v šerém dávnověku první detektivka.

Tak vznikla tato knížka.

Chce, abyste se na pár hodin stali vášnivými badateli, kteří nezabloudí v mlze, pokusí se porozumět starým záhadám, rozluští nejasnosti, propátrají…

— ale ne. Co se vypátrá, nelze přece předem prozradit. Jen jedno povím: bude to napínavé, třebaže se mnozí domnívají, že literární minulost je nudná věc; zapomínají totiž, že záleží na tom, ze kterého konce se na ni díváte. Pod jakým úhlem.

Ale tak je to vlastně se vším, nemyslíte?

O ASTRONOMII A KRONICE ― A JAK TO SPOLU NĚKDY SOUVISÍ

Budu vám vyprávět příběh, starý staletí. Budu vám vyprávět příhodu, která se udála před více než 800 lety…

Osm set let — to je už docela slušně velké číslo. Abych byl přesný, stalo se to za vlády ctihodného Soběslava. To už Kosmas, náš první historik, byl šest roků mrtev — žil totiž v letech 1045 až 1125 — a jeho dílo bylo opisováno a mnohé lákalo k pokračování. Kosmas u nás založil dějepiseckou tradici a jeho význam jako historika daleko přerostl české hranice. Ve své slavné kronice zachytil minulost naší země „od počátku“ až do své doby — a co více, poprvé jsou zde zaznamenány i pověsti o praotci Čechovi, o Krokovi a jeho dcerách Kazi, Tetě a Libuši;

v Kosmově kronice je zapsána celá příhoda Libušina soudu, a co všechno z toho vyplynulo, její svatba s Přemyslem, pak jména dalších českých panovníků — prostě Kosmovo dílo, třebaže psané latinsky, nám zachovalo naše staré pověsti i báje a nebýt téhle kroniky, nevěděli bychom o slovesnosti našich předků téměř nic.

Kolik jen českých umělců vytvořilo na jejich základě svá vrcholná díla… Alois Jirásek, Jaroslav Vrchlický, Julius Zeyer, Josef Mánes, Mikoláš Aleš i Josef Myslbek, Bedřich Smetana i Leoš Janáček…

Nu, a tenhle Kosmas měl několik pokračovatelů — a tím se už blížíme k našemu hlavolamu.

První byl anonym, jehož pravé jméno dodnes neznáme a v literární historii je pouze nazýván Vyšehradským kanovníkem. Proč? K tomu označení došel Palacký, před ním panovalo mnoho dohadů a výmyslů. Už nespolehlivý kronikář Václav Hájek z Libočan ve své Kronice české z roku 1541 hovoří o „pokračovateli“, ale jen velmi nepřesně. Domnívá se, že jím byl jakýsi kanovník Jaroslav, po něm to opakoval Balbín s Pěšinou, až konečně celý ten nesmysl vyvrátil Dobrovský. To bylo na začátku devatenáctého století. Pak přichází Palacký; výsledky jeho zkoumání už nejsou fantastické báchorky, ale vyplývají z logických soudů. O tom, že autor kroniky byl kněžského stavu, není pochyby, zná nejen výborně bibli — tu by mohl ostatně znát i laik — ale celé jeho nazírání na společnost, mnohé výroky, kterými glosuje události, nám více méně spolehlivě určují jeho společenské zařazení. Palacký také první upozornil na jeho blízký vztah k Vyšehradu; anonym zná a popisuje takové podrobnosti dějů, které se tu udály, že je téměř nemožno, aby byl odjinud. Nejlépe se potvrzuje Palackého domněnka v pasáži, kde anonym vypráví o soudu nad spiklenci proti vladaři.

„Potom pak ten den Soběslav kníže shromáždil šlechtice i nešlechtice na paláci vyšehradském, také pražské kanovníky, a také my jsme tu byli. Bylo zde množství mužů veliké v té radě, skoro tři tisíce…“

Tady autor zřetelně odděluje pražské kanovníky od svých příslušníků. Snad by se mohlo namítnout, zdali tu není použito tak zvaného „plurálu majestaticu“, v němž se říkalo „my“, ačkoliv tím autor myslel pouze sám sebe. Známe tento slavnostní plurál ze starých dokumentů, kde se často vyskytoval, když panovník začínal svůj list úslovím: „My, král český…“ Avšak v našem případě není v celé kronice ani jednou užito tohoto plurálu, a proto se právem můžeme domnívat, že u soudu byli i hodnostáři vyšehradští a mezi nimi náš kanovník.

Jeho kronika popisuje léta 1126 až 1142 a je jedinečným dokumentem z této doby. V čem spočívá její tajemství? Nevíme, kdy vznikla…

Řeknete: tak se podívejte, jestli tam někde není uvedeno datum.

Není.

Popis událostí začíná rokem 1126, končí 1142, musela být tedy kronika psána po roce 1142. Nemusela.

Už Palacký soudil, že dílo — psané chronologicky — vznikalo současně s líčenými událostmi. Svědčí pro to třeba tahle věta z kroniky: Ale když po pořádku vypisujeme věci lidí smrtelných…

Že to může potvrzovat jen chronologický postup psaní, avšak neříká to nic o vzniku památky?

Do jisté míry je to pravda, ovšem citátů, z nichž bychom se mohli domnívat — tak jako Palacký — že kronika vznikla postupně, je víc.

Na druhé straně zde zase nalezneme pasáže, které jako by naznačovaly druhou možnost: že totiž kronika vznikla pravděpodobně naráz, po roce 1142. Při bedlivém zkoumání se může dokonce zdát, že dílo bylo koncipováno jako celek a že plán k této práci byl stanoven už předem společně i s rozsahem. Svědčí o tom třeba tento úryvek:

„Po něm (biskupu Janovi) nastoupil Silvestr… Zvolení jeho stalo se dne 29. září, ale poněvadž nebyl dříve posvěcen, než skončil život kníže, z jehož vůle byl zvolen, trvalo zvolení jeho krátce, jak se potom ukáže…“

Tady autor říká „jak se potom ukáže“ — musel už tedy v době psaní vědět, jak celá věc později dopadla, a to by nebylo možné, kdyby kroniku psal souběžně s událostmi.

Namítáte, že ji tvořil třeba s ročním odstupem? Snad — ale kdo zná pravdu?

Problém se už pokoušeli vyřešit i jiní: historikové Bachmann, Novotný a další. Nejdále z nich došla M. Borská.

Dějiny české literatury, díl I. z roku 1959, vydané péčí Čs. Akademie věd, formulují odpověď takto:

„Jako první navázal na Kosmovu kroniku tak řečený Kanovník vyšehradský, jménem a životními osudy blíže neznámý. Ujímal se vlastně přímo Kosmova literárního odkazu tím, že navázal tam, kde Kosmas přestal, i tím, že se snažil vypravovat širokým epickým způsobem Kosmovým, ale latinou mnohem prostší. Zaznamenával příběhy z let 1126 až 1142, většinou tak, jak se dály a jak byl jejich pamětníkem. Je spolehlivým zpravodajem, ačkoliv jako člen vyšehradské kapituly stranil jejím dobrodincům, zejména jejímu zakladateli králi Vratislavovi II. a knížeti Soběslavovi I. Oslava vlády Soběslava je v jeho kronice spojena s tendencí protiněmeckou, leckde nespravedlivou, v duchu feudálního patriotismu…“ Nás z tohoto hodnocení zajímá především věta, že autor zachycoval příběhy „většinou tak, jak se dály“, — ovšem tahle formulace je dvojsmyslná. Jednak může vyjadřovat fakt, že kronika byla psána chronologicky (od nejstarších příhod k novějším — jak se prostě „dály“), současně by to však mohlo znamenat, že autor příběhy zapisoval „jak se dály“ — tedy průběžně. Přičemž slůvko „většinou“ otevírá zadní vrátka pro všechny eventuality.

Kde je východisko?

Naznačuje ho pasáž o dvou hvězdách, které se tehdy objevily na obloze. V kronice se o tom píše při líčení událostí roku 1131:

„O dvou hvězdách, zaznamenaných před 11 lety, jsem Vám, Čechové, potom nemohl podati žádný výklad, protože jejich dráhy byly rozdílné. Ale maje na ten čas úplné prázdno od jiných zaměstnání, vyložím vám o nich… jak jsem to viděl. Hvězda, vyšlá na úsvitě dne 22. února na počátku jara, kterou jste vy, Čechové, nazývali denicí, zašla 26. prosince v místě zimního západu slunce na počátku dne.

A téhož roku se objevila jiná hvězda, jasnější, dne 25. července při východu slunce, jež se ponenáhlu schylovala, až se dne 12. ledna neukázala. Není, tuším, lidí, kteří by věděli, která z těch hvězd by měla slouti denicí, nýbrž ví to Bůh sám, stvořitel světa… Bylo zatmění měsíce, ale jen malá část z něho zůstala až do celého vyplnění.“

To je vše.

Shrňme si nyní získaná fakta: první hvězda se objevila 22. února a zmizela 26. prosince. Druhou, jasnější, viděli od 25. července do 12. ledna následujícího roku…

Kterého to však bylo roku?

Latinskému původnímu textu je možno rozumět několika způsoby. Autor kroniky říká o hvězdách, že je viděli před jedenácti lety. Jestliže tedy vyřešíme problém, kdy se vlastně hvězdy objevily, rozluštíme tím i otázku, kdy vznikla kronika.

Tedy předně: co myslel autor slovy „před 11 lety“…

První naše hypotéza může znít takto: jelikož pasáž o dvou hvězdách je umístěna do výčtu událostí roku 1131, stala se příhoda s hvězdami skutečně v roce 1131. Poněvadž však autor hned vzápětí píše o tom, že od oné události uplynulo už 11 let, znamenalo by to, že psal kroniku v roce 1142.

Dobře, zapamatujme si to a pokračujme. Postupujme však nyní opačně, a proto také výsledek druhé hypotézy bude odlišný: jestliže totiž autor psal svou kroniku souběžně s právě se odehrávajícími událostmi — tedy nikoli v pozdějších letech najednou — jestliže proto pasáž o hvězdách psal v roce 1131, stala se příhoda s hvězdami v roce 1120, poněvadž sám udává, že k tomu došlo před jedenácti lety.

Problém tedy zní: byla pasáž o hvězdách psána v roce 1131 — (což by znamenalo, že autor tvořil kroniku souběžně s událostmi a příhoda se stala v roce 1120) — či se příhoda s hvězdami udála v roce 1131 (a kronika tedy vznikala o 11 let později, v roce 1142)?

To je první část našeho hlavolamu, který musíme vyřešit.

Druhá část se týká autorovy věty: „Ale maje na ten čas úplné prázdno od jiných zaměstnání…“ Znamená to snad, že nyní má pisatel hodně času? Proč? A jak tomu rozumět?

Buď se už v roce 1131 nic podstatného nepřihodilo a autor měl proto čas psát i o takových drobnostech, jako bylo zjištění dvou hvězd — z toho by vyplývalo, že píše své dílo současně s událostmi, jak už soudil Palacký.

Nebo druhé vysvětlení: že psal své dílo v roce 1142 a že tehdy se událo cosi, co mu poskytlo hodně volného času.

Co to bylo?

Snad smrt českého panovníka Soběslava.

Jestliže Kanovník vyšehradský patřil k jeho straníkům — a tomu nasvědčuje celý tón kroniky — pak je nepochybné, že se po smrti svého pána odebral do ústraní, ať už dobrovolně či nuceně; nový vládce se jistě obklopil svými věrnými a pro opěvovatele starého pořádku nebylo na dvoře už místo. Řečeno slovy dvacátého století: „šel do penze“ a začal psát kroniku…

To je ovšem pouze jedna z hypotéz.

Třeba získat přesné údaje. Důkazy, ne pouhé domněnky, i když sebesvůdnější. A tu napadá člověka myšlenka snad trochu bláznivá: nedalo by se zjistit, kdy se objevily na naší obloze — v roční době zapsané kronikářem — dvě hvězdy, zda v roce 1120 či 1131?

Zvedám sluchátko a volám do Astronomického ústavu Československé akademie věd. Nejdřív tu zavládne úžas, pak ochotný souhlas. Za okamžik mám domluvenou schůzku s jedním vědeckým pracovníkem.

„Ano, zítra ráno v devět hodin u mne v pracovně…“

Sprchlo, vzduch je čistý a tváře lidí veselé. Mám rád taková rána, je alespoň lepší chuť do práce.

Řady knih jako vojáci. Mají svou vůni. Čekají…

Naposledy prohlížím latinský text Vyšehradského kanovníka, vedle je překlad V. V. Tomka z minulého století, opodál převod z roku 1950. Pak ještě nezapomenout na slovník a blok papíru.

Profesor je vysoký, našedivělý. Hledím na jeho silná skla, za nimiž se skrývají ochotné oči, a vysvětluji, proč potřebuji vědět, jak to bylo s těmi hvězdami. Mlčí, pokyvuje hlavou a pak vytahuje z aktovky starou knihu:

„Podívejte, tady je takový seznam komet, které se objevily ve středověku na obloze. Zajímal mě ten případ, a tak jsem se už na to po našem včerejším telefonním rozhovoru doma díval, jenže teď vás musím zklamat: podle té knihy se v roce 1120 nevyskytla žádná kometa!“

„A v roce 1131?“

„To zde máme jednu, kterou bylo vidět koncem září 1131, ale až v Číně.“

„A je možné, že by mohla být spatřena později i u nás?“

„Nevylučuji podobný případ. Vy ale hledáte dvě komety, nemýlím-li se. A pak by lépe vyhovoval rok 1132, kdy máme skutečně zaznamenány dva případy komet…“

„Počkejte, jenže v kronikářově textu je to poněkud jinak.“ Rozevírám kroniku a čtu znovu onu pasáž:

„O dvou hvězdách, zaznamenaných před 11 lety, jsem Vám, Čechové, potom nemohl podati žádný výklad, protože jejich dráhy byly rozdílné. Ale maje na ten čas úplné prázdno od jiných zaměstnání, vyložím vám o nich… jak jsem to viděl. Hvězda, vyšlá na úsvitě dne 22. února na počátku jara, kterou jste vy, Čechové, nazývali denicí, zašla 26. prosince v místě zimního západu slunce na počátku dne.

A téhož roku se objevila jiná hvězda, jasnější, dne 25. července při východu slunce, jež se ponenáhlu schylovala, až se dne 12. ledna neukázala. Není, tuším, lidí, kteří by věděli, která z těch hvězd by měla slouti denicí, nýbrž ví to Bůh sám, stvořitel světa… Bylo zatmění měsíce, ale jen malá část z něho zůstala až do celého vyplnění.“

Když se dívám do Tomkova překladu, vidím, že místo „denice“ užívá slova „Světlonoš“.

„Ten Světlonoš, to je…?“

„Venuše…“, odpovídá pomalu profesor a o něčem usilovně přemýšlí. Pak vysvětluje:

„To je zajímavé, ten kronikář mluví o dvou hvězdách — já myslel původně o dvou kometách — a říká, že jedna z těch hvězd byla Venuše — tedy Světlonoš, že však ,není, tuším, lidí, kteří by věděli‘, která z nich byla tou Venuší. Že to ví jen pánbůh… Pak ještě uvádí, že druhá hvězda, co se objevila 25. července, byla jasnější než ta první, jenže — a to je moc důležité — není jasnější hvězdy nad Venuši!“

„Musela být tedy ta druhá hvězda přece kometou… ovšem, před chvílí jste říkal, že v seznamu komet…“

„Správně, na rok 1131 je uvedena jen jedna kometa, která byla pozorována v Číně. A v tom je právě ten háček: kdyby ta druhá hvězda — co měla být jasnější — byla kometa, nezůstala by na obloze pět a půl měsíce od 25. července do 12. ledna následujícího roku. Komety totiž nebývají tak dlouho viditelné…“

Chvíli je ticho.

Profesor bere do ruky kroniku a znovu si pročítá — jen polohlasně — celou pasáž.

„Ne, komety musíme vyloučit,“ prohodí konečně a dodává: „K tomu závěru nás vede několik skutečností. Jednak to, co jsem už uváděl — že totiž komety nezůstávají tak dlouho na obloze jako tyhle dva objekty — podle kronikáře bylo první hvězdu vidět asi deset měsíců, druhou něco přes pět měsíců. A pak, kronikář píše latinsky všude „stella“, tedy hvězda, nikoliv kometa.“

„Znamená to, že to byly planety?“

„Vypadá to tak…“

„Jenže co to mohlo být za hvězdu, která byla jasnější než Venuše?“

„Pozor — abychom se nepustili po falešné stopě. Mne to zprvu taky mýlilo, teď si říkám, jestli to snad nebylo takhle: ta druhá hvězda, jasnější, byla Světlonoš, tedy Venuše, zatímco první hvězda byla —“

Nedočkavě čekám.

„― snad Jupiter!“

„A proč právě Jupiter?“

Profesor odpovídá: „Poněvadž Jupiter je po Venuši planeta nejlépe viditelná.“

„Jestli tomu všemu dobře rozumím, znamenalo by to, že první hvězda, která se objevila 22. února a zašla 26. prosince, mohl být Jupiter, a teprve druhá hvězda, ta jasnější, byla Venuše…“

„Správně, nakonec z vás bude ještě astronom,“ usmívá se profesor.

„A dá se zjistit, prosím vás, kdy se objevil na obloze v roce 1120 a 1131 Jupiter?“ pomalu se mě zmocňuje hvězdářský zápal.

„Jde to, ale není to nic snadného. Musí se určit tehdejší situace planet… Celý ten případ je opravdu zajímavý a lákavý. Zkusím to vypočítat a za několik dní, až budu mít nějaké výsledky, vám zavolám. Souhlasíte?“

Kdo by nesouhlasil.

Pak míjí den za dnem a zkoušejí mou trpělivost. Večer marně čekám, zazvoní-li telefon. Na stole leží připravená kronika, vedle je několik astronomických knih, které jsem si vypůjčil v Městské knihovně. Zahloubal jsem se do nich a teď už vím, že zdánlivý běh planet na obloze má odlišný průběh podle toho, jde-li o Venuši nebo o Jupitera. To znamená, jde-li o planetu uvnitř nebo vně dráhy zemské; vím už, že se Venuše od svého objevení na ranní obloze vzdaluje od Slunce až do vzdálenosti asi 45° a pak se opět ke Slunci blíží a v jeho záři zmizí. Že toto období ranní viditelnosti trvá kolem sedmi měsíců a opakuje se pak podobným způsobem na večerní obloze. Že Jupiter se po svém objevení na ranní obloze neustále od Slunce vzdaluje, až přejde na večerní oblohu a tam zmizí ve sluneční záři. Že období jeho viditelnosti trvá kolem jedenácti měsíců…

Namítáte, že se v kronice praví, že hvězda A zůstala na obloze deset měsíců, zatímco Jupiter je tam jedenáct měsíců? A totéž že platí o Venuši: podle kroniky byla na obloze hvězda B pět a půl měsíce, ve skutečnosti však je tam Venuše sedm měsíců?

Snadné vysvětlení. Nezapomeňme, že kvalita pozorování záleží především na povětrnostních podmínkách a dále na horlivosti pozorovatele. Když je deštivo a obloha zatažená, nelze přece vidět ani Jupitera, ani Venuši.

Na kalendáři se objevila opět sobota. Telefon zvoní. Konečně…

„Tak jsem celou tu věc propočítal a vypadá to docela nadějně,“ ozývá se známý hlas.

Připravuji si radostně tužku a dělám poznámky.

Situace v roce 1120 vypadala na obloze takto: koncem února 1120 se na ranním nebi vynořoval Jupiter a byl vzdálen od Slunce necelých 20°, takže je málo pravděpodobné, že mohl být spatřen. Koncem prosince 1120 byl na večerním nebi ve vzdálenosti asi 45° od Slunce, takže nemohl zmizet v jeho záři. Résumé? Jupiter nemohl být tedy hvězdou A.

A dále: koncem července 1120 byla Venuše na ranním nebi, ale daleko od Slunce, takže se musela objevit dávno před tímto datem. V polovině ledna následujícího roku zmizela na ranním nebi ve sluneční záři ve vzdálenosti kolem 8°. Venuše nemohla být tedy hvězdou B podle líčení kroniky. Ani přehození obou planet nevyhovuje, protože potom nesouhlasí ani délka viditelnosti, ani vzájemná jasnost. Koncem února byla na večerním nebi Venuše a koncem července Jupiter. Také tyto polohy nevyhovují líčení kroniky.

A teď se podívejme, jak probíhaly obdobné události v roce 1131:

Koncem února 1131 byl již Jupiter na ranním nebi po vynoření ze slunečních paprsků, které se stalo poněkud dříve. Koncem prosince mizel Jupiter na večerním nebi ve sluneční záři. Jupiter mohl být tedy hvězdou A! Nemohl být hvězdou B, která se objevila koncem července, kdy Jupiter byl dávno viditelný na nočním nebi. Koncem července se však vynořovala Venuše na ranním nebi ze slunečních paprsků a v polovině ledna následujícího roku se opět na ranním nebi skláněla k Slunci a v jeho záři nedlouho potom zmizela. Venuše mohla být tedy hvězdou B také již proto, že je jasnější než Jupiter, jak udává i kronikář. Konečně Venuše nemohla být hvězdou A, protože byla koncem února 1131 na večerním nebi, kdežto hvězda A zářila na ranním nebi.

Z těchto úvah vyplývá jednoznačně, že rokem, o němž mluví kronikář, byl rok 1131, a nikoliv rok 1120 a že první hvězda — tedy A — byl Jupiter, hvězda B Venuše... —

Přiznám se, že se mně z toho zprvu mírně motala hlava. Pletly se mi planety a Slunce, hvězdy A a B, ranní a večerní nebe, stupně i hodiny a data — ale pak, po několikerém přečtení jsem zjistil, že to opravdu vypadá logicky… Znovu jsem kontroloval údaje Vyšehradského kanovníka s výsledky získanými propočítáním drah planet — přemýšlel, uvažoval… Konečně říkám:

„Jste moc hodný, že jste se s tím počítal, jenže…“

„―nerozumíte snad něčemu?“

„Ano. Jedna věc mi není jasná. Ten náš kronikář uvádí o první hvězdě, že zašla 26. prosince v místě zimního západu Slunce na počátku dne… Vy jste ale vypočítal, že Jupiter v roce 1131 mizel na večerním nebi!! Jak tomu rozumět?“

Na druhé straně umlká sluchátko. Nepříjemné ticho. Tíživé.

„Slyšíte mě?“ ptám se nejistě.

„Ano, slyším… Víte, to je zvláštní. Přece všechny výpočty jinak naprosto souhlasí. Až na tento údaj. Nespletl jste se?“

„Ne,“ říkám a ještě jednou se dívám pro jistotu do kroniky. Je tam zcela jednoznačně udáno: na počátku dne…

Asi za hodinu zvoní telefon znovu.

„Jste to vy? Podívejte se, a což jestli měli staří Čechové počátek dne jindy než my?“ říká profesor.

Nezdá se mi to.

„To by museli mít ‚počátek dne‘ večer, aby nám to vyhovovalo,“ namítám.

„A víte určitě, že počítali den od ranního rozednívání?“

Abych pravdu řekl, nevím…

Nepatrná jiskřička naděje. Docela malá. Slibuji, že se po neděli na tenhle problém — kdy vlastně začínal den — podívám.

V pondělí ráno spěchám do knihovny.

Minuty hledání, očekávání…

Pak mám před sebou zelenou knihu. V roce 1934 ji sepsal Gustav Friedrich a nazval Rukověť křesťanské chronologie. Stokrát díky za ni! V kapitole o týdnu a denních dobách se tu praví:

„Starší způsob počítání podle stejně dlouhých hodin pochází z Itálie. Počítá se tu po západu slunce přes noc a den celý denní okruh, který uzavírá hodina čtyřiadvacátá. Protože se doba západu slunce během roku mění, býval hodinový stroj občas upravován, kdykoliv se začátek první hodiny odchyloval od západu slunce o čtvrt hodiny nebo i více. Tyto hodiny vlašské, počítané podle celého orloje, rozšířily se přes alpské země do Čech, Moravy, Slezska i do Polska. U nás i v sousedství je nazývali hodinami českými. Tento způsob počítání hodin udržel se u nás až do osmnáctého století, ale byl od poloviny sedmnáctého století vytlačován tak zvanými hodinami německými.“

Na další straně je tabulka, udávající, kdy začínal ve středověku den, jehož počátek se měnil podle toho, kdy zapadlo slunce. Tak na příklad prvního března byl počátek dne o půl šesté večer našeho dnešního času, druhého dubna o půl sedmé večer, sedmého května o půl osmé večer — a v době od 1. června do 13. července začínal den v osm hodin večer našeho času. Pak zase nastalo jeho postupné zkracování, slunce zapadalo dříve, a tím také začínal i dřív den. V prosinci byl počátek dne (a tedy i západ slunce) ve čtyři hodiny odpoledne, kdy se už stmívá…

Pro naši hvězdu, která „zašla 26. prosince na počátku dne“ to znamená, že tehdy začínal den v 16 hodin našeho dnešního času. Stručně řečeno: ve středověku počínal den západem slunce!

Tento závěr nám nakonec potvrdila i samotná kronika Vyšehradského kanovníka. Udává, že 9. listopadu 1128 bylo zatmění měsíce, podle výpočtu dvacátého století však zatmění nastalo už 8. listopadu po západu slunce, kdy mezi západem a půlnocí se píše podle našeho způsobu ještě 8. listopad, zatímco staří Čechové již měli, počínaje západem slunce, 9. listopad…

Tím se vysvětluje i naše záhada: Jupiter opravdu zašel 26. prosince 1131 podle středověkého počítání „na počátku dne“, podle hodin dvacátého století „k večeru“…

A abychom vyčerpali všechny možnosti kontroly, podívejme se i na poslední větu, kde kronikář připomíná zatmění měsíce. To by přece muselo také souhlasit. Před časem zkoumala úspěšně tuto otázku M. Borská.

Profesor nahlíží do svých tabulek a poznámek a říká:

„Tady mám rok 1120 — tedy jednu z našich eventualit. Ten rok proběhla podle těchto tabulek dvě zatmění Měsíce: první bylo 15. dubna 1120 a střed zatmění nastal ve 14 hodin 35 minut, nemohlo být proto v Čechách vidět, vždyť bylo půl třetí odpoledne… Ke druhému zatmění Měsíce došlo v roce 1120 na podzim 8. října. Také ono nešlo s největší pravděpodobností z našeho území spatřit, jeho střed totiž nastal v 16 hodin 57 minut.“

Rozumím. Nehodí-li se údaje pro rok 1120, znamená to, že snad…

„Ano, rok 1131 to má lepší,“ souhlasí profesor. Jeho oči jsou zabodnuté do čísel, jimž nerozumím. „Také toho roku byla dvě zatmění Měsíce: první 15. března se středem — tedy vyvrcholením — v 18 hodin 47 minut, což znamená skoro v sedm hodin večer našeho času, a to už můžeme předpokládat, že alespoň část zatmění mohla být viděna. Druhé zatmění bylo 8. září 1131 ve 22 hodin 50 minut — tedy pozdě večer — a to asi pozoroval i náš kronikář…“

„Ještě poslední dotaz. Vyšehradský kanovník k tomu zatmění uvádí, že ‚jen malá část z něho zůstala až do celého vyplnění...‘. Jak velké bylo to poslední zatmění v září 1131? Ví se to?“

„Jistě. Míry se udávají v našich příručkách v palcích, přičemž 12 palců znamená úplné zatmění. Z těch čtyř zatmění, o nichž jsem tu hovořil, je největší právě to poslední, má 8,7 palce, tedy více než dvě třetiny celého průměru Měsíce… Naproti tomu při zatmění z 8. října 1120 byla zakryta asi polovina měsíčního kotouče, takže to neodpovídá zápisu v kronice. To je všechno, co vám mohu říci.“

Stačí, opravdu stačí… I z tohoto hlediska — podle zatmění měsíce — byl tedy potvrzen rok 1131. Hlavolam je vyřešen. Poněvadž Vyšehradský kanovník psal svou kroniku jedenáct let po oné události, vznikla tedy jeho práce najednou, v roce 1142, nikoliv souběžně s událostmi, jak se domníval Palacký.

Problém zmizel a člověk by měl mít radost. Záhada stará přes osm set let přestala být tajemnou…

A vidíte, zvláštní věc, pojednou je vám čehosi skoro líto. Nejkrásnější na každém tajemství je totiž právě ono pátrání, kdy nevíte kudy kam, kdy už jste někdy docela zoufalý — a přece hledáte řešení dál. Teď, teď je už ale všechno jasné a tedy i konec…

Ba ne, zavrtíte energicky hlavou, není konec.

Venku hrkotá život, kroky spěchajících vyťukávají nepravidelný pochod a každý je jiný.

A my začínáme další historii. Záhadu Jenského kodexu.

ZÁHADA JENSKÉHO KODEXU

Zpráva ČTK ze dne 23. 10. 1951

President Německé demokratické republiky Wilhelm Pieck, doprovázen vládní delegací NDR, vykonal v úterý odpoledne návštěvu u presidenta republiky Klementa Gottwalda.

President NDR Pieck pozdravil v krátkém projevu presidenta naší republiky a odevzdal mu jako projev přátelství a úcty německého lidu k lidu československému vzácný dar — husitský kodex z Jeny, psaný v patnáctém století, spolu s dalšími dary. President republiky Klement Gottwald uvítal hosta, poděkoval za vzácný dar jménem československého lidu a setrval s presidentem Wilhelmem Pieckem a jeho doprovodem v delším srdečném rozhovoru…

Řekne se — zpráva z novin. Přelétnete ji očima a myslíte už možná na něco jiného. Třeba na to, co budete dělat večer a kam pojedete v neděli. Nebo jste si vzpomněl, že máte zítra schůzi a pozítří školení. A vůbec — co já vím, nač vy právě vzpomínáte, když čtete noviny. Někdo myslí na hezké ženy, jiný na fotbal a zpráva o Jenském kodexu zapadne mezi stovky jiných věcí.

Právem? Co o něm vlastně víme? Že taková stará zaprášená kniha nemůže být zajímavá?

Omyl, veliký omyl. Abych vás přesvědčil, pojďte se mnou na tři návštěvy a uvidíme… Platí?

Návštěva první

V té místnosti jsem sedával už dříve. Ještě za studií, jenže to jsem míval obvykle strach, ono dělat zkoušky na vysoké škole je o něco napínavější než třeba čekat na čísla ze Sportky. Za oknem krákají kavky, kožená křesla, v nichž sedíme, jsou hluboká, na stěnách několik portrétů. Střízlivá vědecká pracovna.

Osoby: šedovlasý profesor dr. Václav Husa a autor.

Doba: dejme tomu léto 1960.

(Ale pozor, teď jsi vlastně prozradil, že sis ten rozhovor vymyslel, cožpak v létě na Židovském hřbitově krákají kavky?)

Nedbám, odkašlávám a kladu první otázku: „Pane profesore, přišel jsem kvůli Jenskému kodexu. Jen tak na skok, na půl hodiny, a chtěl jsem vás poprosit, jestli byste mně o něm řekl něco zajímavého…“

„A co by to mělo být?“

Rozpačitě vysvětluji: „To je těžké, abych sám určoval nejzajímavější problém. Snad doba vzniku nebo otázka autora…“

„Víte, to by nebyla diskuse na půl hodiny, ale na celý večer, dovedete si vůbec představit, kolik nejasností se váže k této památce? Stačí, když vám uvedu jména několika lidí, kteří se už pokoušeli o rozluštění kodexových problémů: třeba Josef Dobrovský, pak Johann Wolfgang Goethe, Pavel Josef Šafařík, také Čelakovský, začátkem našeho století Zdeněk Nejedlý a řada dalších — až po naši současnost.“

„A výsledek?“

„Byl. Jistěže. I když ne úplný, a tak nám dnes ještě zbývá v souvislosti s Jenským kodexem tolik záhad, že…“

„Promiňte, že přerušuji: Jaké jsou to vlastně záhady?“

Profesor se odmlčuje, chvíli jako by se soustřeďoval. Má zvlášť výrazný profil: orlí nos, široké čelo, oči se dívají vlídně a s porozuměním.

„Třeba otázka datace nebo problém autora,“ odpovídá. „Představte si: hned na začátku kodexu —“

V tu chvíli rychle vzpomínám, co je to kodex, a profesor pokračuje: „Původ toho slova je latinský. ,Caudex‘ znamenalo ,kmen‘ nebo ,kláda‘, pak se tak nazývaly i voskem potažené dřevěné tabulky, spojované jako kniha. Psali na ně Římané. Později místo tabulek sloužil pergamen a papír a ,kodex‘ v právnické mluvě znamenal sbírku zákonů a nařízení. My pod ne zcela správným názvem Jenský kodex rozumíme soubor starých rukopisných památek s ,husitským obsahem‘, vzniklý asi koncem patnáctého nebo počátkem šestnáctého století. Stačí?“

Přikyvuji.

„Tak abychom se vrátili k autorovi,“ navazuje na předešlou řeč. „Na první straně rukopisu naleznete svědomitě psanou větu gotickými písmeny: ,Bohuslaus de… suae causa memoriae manu propria me fecit.‘ — Jestli jste ještě nezapomněl latinu, tak si to přeložte…“

„To přece nejde, tam chybí jedno slovo,“ namítám. „Takhle, bez něho by to znělo: ,Bohuslav z ... mne na svou památku vlastní rukou stvořil.‘ — Jenže, jaký Bohuslav?“

„S tím si už lámalo hlavu mnoho lidí. Co to bylo za člověka? Jak se vlastně jmenoval? Před časem — je tomu už více než sto let — prohlásil P. J. Šafařík, že by tím záhadným autorem mohl být Bohuslav z Čechtic.“

„Jak na to přišel?“

„Uvnitř kodexu je pod unikátní kresbou, znázorňující Žižku v čele husitského vojska, nápis ,Hoec Deosolemnisa de Czechticz‘. Když přeložíte slovo ,Deosolemnisa‘ do češtiny — samozřejmě velmi primitivně — dostanete ,Bohuslav‘.

Je to ovšem překlad otrocký, mechanický. Počátek autorova křestního jména je ,Bohu‘ — a když si řeknete třetí pád od podstatného jména bůh latinsky, je to ,Deo‘. To máme první část křestního jména… Ta druhá je ,slav‘. Co to může také znamenat? Přece rozkazovací způsob od slova ,slaviti‘ — nu, a to se řekne latinsky ,solemnisa‘. Dohromady ,Bohuslav‘ — tedy ,Deosolemnisa‘. Ovšem, kdo byl tenhle Bohuslav z Čechtic a kdy žil, to už Šafařík nevěděl. Pátralo se všude: v kronikách, v seznamech středověkých malířů — panoval totiž názor, že Bohuslav byl písařem textu i autorem výtvarné výzdoby — avšak výsledek? Žádná jistota, jen samé dohady. Tak se F. B. Mikovec ještě v roce 1854 domníval, že Bohuslav žil současně se Žižkou a že složil dokonce i husitskou píseň Ktož jsú boží bojovníci — ovšem, přesné důkazy chyběly. I tak však tomu věřil Karel Jaromír Erben, který vedle tvorby básnické byl i archivářem, a August Sedláček, autor Hradů a zámků.“

„A jak jsme na tom dneska?“

„Osoba Bohuslava z Čechtic je už celkem objasněná, alespoň to nejdůležitější. Podařilo se to profesoru F. M. Bartošovi. Všiml si, že na jednom z obrazů Jenského kodexu byla narážka ,Hoec mgr. Albi‘ — rozluštil ji a šel po nalezené stopě. To ,mgr‘ znamenalo ,magister‘, tedy osobu blízkou pražské universitě. Nu, a Bohuslav patřil mezi kolegiáty vysokoškolské koleje — tehdy měla ovšem ,kolej‘ jiný význam než dnes — nedaleko Betléma, jmenovala se Loudova, a byla snad střediskem českého kulturního života pražského alespoň počátkem století. Tak zde žil začátkem šestnáctého století — tedy přibližně v době, kdy Jenský kodex vznikal — známý Viktorin Kornel ze Všehrd a pravděpodobně i Šimon Hájek, otec pozdějšího významného českého učence Tadeáše Hájka z Hájku. Dnes je už zjištěno, že Bohuslav z Čechtic tu bydlel před rokem 1510 a pak kolem roku 1533, kdy asi zemřel.“

„Proč se jmenoval z Čechtic?“

„Podle městečka Čechtic na Čáslavsku, kde měl nějaký majetek. F. M. Bartoš přišel také na to — a to byl důležitý objev — že se později Bohuslav podepisoval ,z Němčic‘ podle jedné obce také na Čáslavsku.“

„Promiňte, ale jaký význam mohlo mít tohle zjištění?“ Profesor zvedne hlavu, jako by se divil té otázce: „Pomohlo nám to přece při zjišťování, proč bylo jeho jméno na titulním listu vyškrabáno.“

Přiznávám, že jsem se v tu chvíli usilovně namáhal, abych přišel na logické vysvětlení, ale nepodařilo se mi to. Tážu se tedy aspoň na věc, která mě právě napadla: „A zkoumalo se chemicky to vyškrabané místo?“

„Zkoumalo, ale ani když se pergamenový list prosvítil ultrafialovými a infračervenými paprsky, neobjevily se původní obrysy písmen. Avšak ty ,Němčice‘ nám posloužily v něčem jiném. Co myslíte, proč vlastně zmizelo jméno ,Čechtic‘?“

„Nu — to mohly být rozličné důvody…“ Snažím se získat čas. „Předně: kdy bylo odstraněno?“

„Předpokládáme, že ještě za života Bohuslava…“

„Možná že nechtěl, aby se o jeho autorství vědělo…“ uvažuji nahlas. „Kodex měl přece velmi bojovné zaměření, byla to satira namířená proti církvi, papeži… Třeba se nějak změnily poměry a on se obával trestu za to, že byl činný při jeho vzniku…“

„Hypotéza má slabiny,“ usmívá se malinko profesor, jen tak koutkem úst. Vzpomínám, že takhle se vždycky zatvářil, když jsem u zkoušky řekl nějakou hloupost. „Proč by vyškrabával slovo ,Čechtic‘, když byl jistě více znám — tak, jak to bylo ostatně ve středověku běžné — pod svým křestním jménem Bohuslav? Vždyť podle ,Bohuslava‘ mohli tehdy stejně zjistit autora, nehledě k tomu, že na obraze Žižky své jméno ,Čechtic‘ ponechal!“

Mlčím. Hlavou klopýtají nejrůznější úvahy.

„Třeba — třeba to nevyškrabal on sám,“ říkám zvolna. „Přece celý kodex nedělal jen Bohuslav z Čechtic, těch malířů, kteří zhotovovali ilustrace, bylo víc a písařů jistě také… Možná, že některý z nich se cítil dotčen, že Bohuslav vydává celý kodex za své dílo a že chtěl tímto způsobem zjednat nápravu… Mohl to být některý z jeho spolupracovníků, který měl k dohotovenému kodexu přístup.“

Profesor vrtí hlavou. „Střílíte vedle. I na tohle zdůvodnění bych vám mohl odpovědět jako na předešlou hypotézu: proč nevyškrabal ten váš závistivec na titulním listě i slovo ,Bohuslaus‘ a na Žižkově obraze ,Z Čechtic‘? A potom: cožpak by nebylo lehčí, kdyby uvedené listy jednoduše vyřízl? Ne, myslím si, že je důležitá jedna okolnost: na titulním listě — tedy na nejvýznamnějším místě celé knihy z hlediska autora — zmizelo slovo z ,Čechtic‘ a zůstalo ,Bohuslav‘. Vědomě zůstalo… Rozsah Bohuslavova majetku se totiž někdy ke konci jeho života změnil, a on proto pozměnil i přídomek. Psal se pak ve většině případů ,Bohuslav z Němčic‘. Je pravděpodobné, že chtěl asi dodatečně i tuto změnu poznamenat na titulním listu díla, na němž si právem velmi zakládal.“

„Jenže — proč po vyškrabání toho svého starého jména tam nenapsal nové?“

„První záznam jeho nového podpisu máme zatím z roku 1530 — a Bohuslav asi 1533 už jako stařec umírá. Je možné, že k dokončení úmyslu mu nepostačil čas…“

„Ovšem, ten titulní list je psán — vzpomínám-li dobře — gotickým písmem. Každé písmenko má tu svůj rozměr a přesně určené místo — cožpak by bylo možné, aby se vyměnilo slovo uprostřed věty?“

„Bylo by to možné. Počítejte se mnou: kolik písmen má slovo ,Czechticz‘?“

„Osm!“

„Ne, hlásku ,ch‘ je třeba počítat jako ,c‘ a ,h‘, poněvadž zabírá plochu dvou písmen.“

„Tedy potom devět.“

„Ano, a teď je spočítejte ve slově ,Niemczicz‘ — tak se totiž Němčice tehdy psaly…“

Už chápu. „Také devět…“

Po chodbě se rozléhají čísi kroky a ruší prázdninový klid. Oknem sem nakukuje slunce a v jeho paprscích, hledíš-li ze stínu, se neúnavně honí částečky prachu. Jakýsi nadšenec mučí v nedalekém domě trubku, její tón klesá do ponurého chrapotu, aby pak vykvikl jako pták, který se kamsi rozlétl a najednou nad sebou uviděl oblohu.

Napadá mi taková myšlenka, nevím, jak ji formulovat, sedí v hlavě a chce ven. Říkám tedy opatrně: „A nezdá se vám, že ta námaha, co s tím vším máte —“

Přerušuje mě ostrým pohybem ruky. Energickým. Nemusel jsem ani dokončit větu, říkám si ulehčeně, jenže jeho tvář naznačuje, že je stejně tak trochu dotčen. Abych pravdu řekl, nedivím se.

Poposedl v křesle a vysvětluje:

„To máte tak. Záleží na tom, co se zkoumá. Jakou to má cenu vzhledem k potřebě naší společnosti. Pochopitelně, kdybychom bádali o něčem okrajovém, podružném, právem by se to mohlo vytýkat. Jenže Jenský kodex v žádném případě okrajovým problémem není. Je to celek velké důležitosti: jedinečná satira na tehdejší zbohatlou církev, satira, vycházející ze slavných tradic husitských. Cožpak bychom v tehdejší době nalezli někde v křesťanském světě nebojácnější kritiku soudobých církevních poměrů? V ilustracích i textu Jenského kodexu jsou zachyceny mnohé, dnes už ztracené předlohy, vzniklé snad přímo za husitské revoluce. Máme tu jedny z prvních obrazových záznamů M. Jana Husa a Jana Žižky, a je proto těžko vyjádřit i citovou hodnotu, kterou pro nás tento kodex má…“

„Řekl jste, že je to jedinečná satira na tehdejší zbohatlou církev. Co jste myslel tím slovem ,tehdejší‘? Přesněji řečeno: z které doby kodex asi pochází či na jakou společenskou situaci reaguje?“

„Na to není jednoznačná odpověď, stále ještě panují o některých problémech pouhé hypotézy a přesných dokladů je málo. J. W. Goethe se například domníval, že Jenský kodex vznikl snad přímo v době husitské, my ho však dnes klademe buď až na konec patnáctého, či na začátek šestnáctého století… Je totiž třeba položit si otázku: z jaké společenské potřeby asi kodex vznikl? Jaký byl jeho bezprostřední společenský úkol? Poněvadž tu nejde o literaturu konvenčně náboženskou, ale o dílo vyvolané sociálně politickými momenty, hrají tu důležitou úlohu narážky na konkrétní události, na konkrétní osoby.“

„Rozumím — stačí pak určit, kdy dotyčný člověk žil…“

„Ano, jenže tu jsme u dalšího problému: těch narážek, které by nám pomohly orientovat se v historických událostech, je tu bohužel málo,“ připouští profesor.

„Už se zde ale vyskytla zkratka ,mgr. Albi‘. Co to bylo za člověka?“

„Pravděpodobně jeden z členů rodiny Bílých. Latinsky se ,bílý‘ řekne ,albus‘. Žili v Praze a v době Bohuslava z Čechtic tři z jejich rodiny byli universitními mistry: lékař Jan Bílý, mající několik synů, z nichž Jan byl též lékařem a Václav pozdějším pražským kancléřem. Podle starých záznamů se nyní zjistilo, že tento Václav byl spoluředitelem Loudovy koleje, kde bydlel i Bohuslav z Čechtic.“

„To by mohlo cosi napovídat…“

„Ano, ovšem stále je to ještě pouhá hypotéza.“

„A vedle magistra Albi už není v kodexu žádná konkrétní narážka?“ vyptávám se zvědavě.

„Hovoří se tam ještě o ,knězi Havlovi‘ a ,knězi Matějovi‘. Kdybychom je mohli přesně určit, měli bychom skoro stanoven vznik kodexu. Jenže… zase pouhé hypotézy. Už před mnoha lety vyslovil badatel K. Chytil domněnku, že kněz Havel je asi onen mistr Havlík — či Havel, jak byl někde nazýván — který se stal Husovým nástupcem v Betlémské kapli. F. M. Bartoš zas míní, není-li to člověk, o němž se asi po roce 1510 zpívalo: ,mistru Havlu čert jazyk vytáhl, aby se víc pravdě nerúhal…’ Kdo to skutečně byl, ovšem nevíme. Pak je tu ještě třetí eventualita: M. Havel Cahera, známý zrádce a ošemetník (jak o něm psal Palacký), ten byl ale činný až po roce 1520, a tím by se vznik kodexu musel posunout do této doby.“

„A bylo by to možné?“

„Pokud se nenaleznou přímé důkazy, je třeba prověřit každou domněnku. Nesmíme zapomenout, že se 7. července 1521 konaly v Praze lidové demonstrace, že v letech 1520 až 1524 vycházelo v Čechách tolik husitské literatury jako nikdy dlouho předtím ani dlouho potom, že v této době navštívil Prahu Tomáš Münzer, vůdce německé selské rebelie, že Čechy byly na samém začátku občanské války… takže tu společenské podmínky pro vznik satirického kodexu existovaly.“

„A co narážka na kněze Matěje?“

„Je zvláštní a nejasná. Říká se v ní: ,Kněze Matěje na konec.‘ Víc ani slova. Co znamenalo zvláště to podivné ,na konec‘, o to se vedou stálé spory.“

„A kolik je těch Matějů, kteří by přicházeli v úvahu jako historické postavy?“

„Několik. Jeden z nich, M. Matěj Korambus, vystupoval na straně reakce v nábožensko-politických svárech po roce 1520. Byl nakonec vypovězen z Prahy, a teprve když na pražské radnici zvítězila reakce, směl se vrátit. Možná, že ta věta v kodexu naráží na jeho nucený odchod z Prahy…“

„―ovšem za předpokladu, že on je onou historickou postavou.“

„Pochopitelně.“ Profesor se odmlčuje, pak dodává: „Tak vidíte, co je problémů a záhad…“

„A kdo maloval ilustrace Jenského kodexu, to se už ví?“

„S tím byste se měl obrátit raději na nějakého historika umění. To je zase jejich část našeho společného úkolu…“

Dívám se na hodinky, stanovená půlhodina dávno minula. Trubka v nedaleké budově už přestala vřeštět, žlutý obdélník, narýsovaný zvědavými paprsky, popolezl na podlaze o kus dál a dosahuje ke koberci.

Děkuji a odcházím.

Návštěva druhá

Tam, kde se Václavské náměstí vyškrabalo do mírného svahu, aby se porozhlédlo po městě, právě v těch místech, odkud mohlo pěkně přehlédnout celý ten pražský mumraj, usadilo se a pyšně povytáhlo k modré obloze i Národní muzeum. U nohou mu slavnostně bublá fontána, kamenné slečny a pánové, držící u vchodu společnou stráž, se opékají v červnovém parnu, lidé konzumují polárky a spěchají k řece.

Uvnitř budovy panuje chládek jako v lednici. Metrové stěny rozvážně obklopují regály s knihami a nedovolí ani málo, aby sem zaběhl teplý, ohřátý vzduch.

Ta drobná paní za velkým stolem ti nepřipadá vůbec úředně. Pravda, má cosi profesorského ve tváři (vlasy hladce sčesány, uprostřed pěšinku), ale vyprávět dovede… To ano. Dr. Drobná vysvětluje:

„Nejste první, koho to zajímá. Zvláště po roce 1951, kdy nám byl Jenský kodex darován při státní návštěvě presidenta Piecka. Uložili jsme ho tady u nás, v muzeu, a od té doby se pečlivě zkoumá a studuje. Měl pohnuté osudy. Dostal se do Německa — jak a kdy zatím nevíme — ale už v roce 1548 byl uložen v Jeně, když ho předtím měli krátký čas ve Wittenbergu. Dlouho unikal pozornosti českých učenců, až teprve Josef Dobrovský, který jel v roce 1792 do Švédska a do Ruska, kodex spatřil a alespoň zběžně popsal. Když potom v roce 1815 studoval v Jeně mladý Šafařík, rukopis přepsal a opis přivezl do Čech.“

„Slyšel jsem, že se i Goethe zajímal o tuhle naši památku.“

„Ano, Dobrovský ho totiž požádal, aby kodex prohlédl a popis poslal do Prahy. Došlo k tomu v roce 1823, jenže Goethův list se nezachoval. Zato tu máme šest pauzovaných kopií obrazů z Jenského kodexu, které dal tehdy Goethe také pořídit a zaslal je sem o rok později. Tady, jestli se chcete podívat, máme dnes uložen kodex.“

V trezoru knihovny je bezpečno.

„Kodex má několik polemických částí, kde se ukazuje protikladnost života Krista s jednáním a skutky tehdejšího církevního světa. Pak je tam ještě Mladenicova zpráva o smrti Jana Husa a Jeronýma, několik Husových listů, satirický list Lucifera panu Lvu z Rožmitálu, alegorické hádání Chytrosti s Upřímností a několik dalších věcí. Pro nás, umělecké historiky, jsou nejdůležitější ilustrace kodexu, respektive jeho složky výzdobné. Podle nich se dá totiž přibližně určit i vznik celého díla. Už známý náš odborník z dřívějších let, K. Chytil, určoval podle kostýmů jednotlivých osob, zde vyobrazených, stáří kodexu. Prý mohl vzniknout v údobí 1490—1505.“

„Prý?“

„Nelze zatím určit rok vzniku s naprostou přesností.“

„Říkala jste však, že Chytil byl odborníkem z dřívějších let — jaký je tedy dnešní váš názor? Pokládáte za autora Bohuslava z Čechtic?“

„Ne, ten nebyl ilustrátorem, i když se tak kdysi usuzovalo. Už Chytil poukázal na to, že ilustrace Jenského kodexu částečně upomínají na autora mladoboleslavského kancionálu.

Kdybyste obě díla srovnával, překvapila by vás opravdu shoda víc než nápadná, přímo udivující…“

„Kdy vznikl ten mladoboleslavský kancionál?“

„To je delší vyprávění. Poprvé o něm hovořil Jan Erazim Vocel v roce 1859. Všiml si, že existuje určitá příbuznost mezi kancionálem mladoboleslavským a královéhradeckým, a vyvodil z toho závěr — který naše dnešní bádání jen potvrdilo — že autorem obou památek je jeden a týž autor.“

„Jak se zjistilo jeho jméno?“

„V mladoboleslavském kancionálu je mezi jinými osobami vyobrazena také malá postavička, kolem jejíž hlavy je nápis: Iluminator Janiczek Zmilely z Piesku. Kancionál nemá uveden rok svého vzniku, zato v druhém, hradeckém, je letopočet 1505. Poněvadž mezi oběma památkami není podle rázu výzdoby skoro žádný časový rozdíl, klademe i vznik boleslavského kancionálu na počátek šestnáctého století.“

Snažím si urovnat v hlavě všechno, co jsem se právě dozvěděl, ale stále mi není jasná spojitost Janíčka Zmilelého s Jenským kodexem. Paní jako by četla mé myšlenky a pochybnosti.

„Zdá se vám, že podle slohu malby není možné určit autora? Snad laikovi by srovnání nic neřeklo, ale my, kteří se této práci věnujeme celý život, můžeme bezpečně určit, že Janíček Zmilelý opravdu pracoval výtvarně na Jenském kodexu, i když se v něm nikde nepodepsal.

Podívejte, každý umělec si vytváří svůj vlastní sloh či přesněji řečeno — umělecký rukopis. Janíček patřil v naší knižní malbě k těm nejvýraznějším zjevům. Známe od něho celkem čtyři velké kancionály čili graduály — vedle těch dvou, o nichž už byla řeč, je třetí v majetku Městské knihovny v Žitavě a čtvrtý v arcibiskupské knihovně v Ostřihomi v Maďarsku. O něm se mnozí domnívají, že patřil kdysi Vladislavu II. Jagellonskému — a to by také svědčilo o tom, že Janíček musel být významným iluminátorem své doby. Profesor Matějček, autor Dějin umění, vyzdvihl v jeho práci realistické tendence — Janíček třeba zachytil skvělé scény ze selského posvícení — avšak jen podle tohoto realistického pojetí bychom nemohli jeho nepodepsané práce určovat. Co však bezpečně charakterizuje tohoto malíře z počátku šestnáctého století, to je figurální obličejový typ…“

„Jak jste to řekla, prosím vás?“

„Nu, každý obličej kterékoliv jeho postavy je mladý. Usmívá se, má buclaté oválné tváře, živá očka, drobná svěží ústa a někdy i dolíček v bradě. Janíčkovy postavy nedokázaly zestárnout, když má namalovat starého člověka, nakreslí svůj obvyklý typ, jemuž jako by přilepil vousy a dodatečně vkreslil vrásky. Jeho starci — jak jsem už kdysi napsala — vypadají rozkošně naivně a připomínají umouněné, zamračené děti.“

„To je ovšem,“ — nevím, mám-li užít toho slova — „skoro schematismus…“

„Do jisté míry jsou opravdu tváře Janíčkových postav schematické, mají málo výrazových schopností. Nalézáte stále stejný obličejový typ. To je jeden — řekli bychom — poznávací znak tohoto malíře. Znak velmi určitý, který společně s dalšími tvoří celkový charakter jeho malby.“

„Ty další jsou…?“

„Třeba to, jak pracuje s tělem kreslené postavy. Mnohdy je totiž v rozpacích, jak naznačit pohyb, akci… Vypomáhá si jen natočením hlavy, pohledem, sklonem. Některé jeho osoby mají nesprávně nakreslené nohy, neobvykle krátké paže, které někdy dokonce vyrůstají z těla obě na jedné straně, díváme-li se na postavu z profilu. Znáte obraz Žižky v čele vojska?“

„Ano, to je jedna z nejznámějších ilustrací Jenského kodexu.“

„A všiml jste si někdy, že kněz, který kráčí před Žižkou a jehož spatřujeme z profilu, má nakreslené obě paže na levé straně svého těla? Přitom nelze však říci, že Janíček nebyl umělcem. Museli bychom dlouho mluvit o všem tom krásném, co se mu podařilo zachytit v Jenském kodexu, ať už to byla celková kompozice obrazů, jejich barevnost, ladnost či v neposlední řadě i bojovnost.“

„Promiňte, ale kolik je vlastně těch jeho ilustrací?“

„Zdá se, že bychom mu mohli podle stylu malby přiřknout 28 prací, které ukazují naprosto přesvědčivě slohovou, tvarovou i typologickou souvislost. Mezi nejhodnotnější patří obrazy Žižka v nebi, Bitva husitů s křižáky a Žižka v čele vojsk. Nejzajímavější z hlediska našeho srovnávání Jenského kodexu s oběma kancionály jsou dva obrazy: Předně malba Přijímání pod obojí z Jenského kodexu, která je skoro totožná s obrazem Mše z Hradeckého kancionálu, a dále miniatura z Jenského kodexu Poslední večeře, která obměňuje jednotlivé detaily téhož výjevu z obou kancionálů.“

„Nemůže jít o pouhé obkreslení scény jiným malířem?“

„Vyloučeno, když blíže srovnáte typy obličejů v těchto kresbách, porovnáte detaily kompozic, způsob zachycení těla postav i drapérií, když si povšimnete i takových znaků nápadné podobnosti, jako jsou vzory tapet v pozadí kreseb — dojdete k naprosto jednoznačnému úsudku: tyto malby jsou dílem Janíčka Zmilelého z Písku, přičemž je nám jasno, že v kodexu tvořili ilustrace i další malíři, kteří však měli poněkud jiný umělecký rukopis… Tím vším je určen hlavní výtvarník, autor ideově nejdůležitějších a umělecky cenných ilustrací Jenského kodexu. Proto také můžeme malířskou výzdobu této památky podle jejího slohového rázu datovat — a tím i příslušné části kodexu — do prvního desetiletí šestnáctého století…“

Naše druhá návštěva skončila.

Návštěva třetí

Zavřete oči a myslete si, že sedíme v budově Universitní knihovny. Po chodbách se loudají studenti, v rukou sešity, v srdci touhu být někde u vody, kde se hraje volejbal; na maličkém nádvoří, obrostlém tyrkysovým břečťanem, sedí několik děvčat, nohy natažené rovně před sebe, aby pro ně ulovila co nejvíce slunce, oči zabodnuté do stránek skript, která dovedou být někdy tak zoufale nudná a protivná.

Rozhlížím se: tamhle kráčí. Není vysoký, spíše střední postavy, ale co upoutá, jsou jeho tmavé vlasy. Obličej? Má v něm hodně vůle a houževnatosti. Bystré oči. Jméno: Miroslav Vlk.

„Čekáte?“ ptá se omluvně.

„Teď jsem přišel, a tak se dívám kolem… Dlouho vás nebudu zdržovat… Máte před závěrečnými zkouškami…“

„To nevadí, o kodexu bych stejně vykládal kdykoliv. Je to strašně zajímavá věc. Skoro napínavá,“ říká se zápalem, který není hraný.

Ještě jednou si ho pečlivě prohlížím. Právě dokončuje studia na filosofické fakultě a jako diplomní práci psal paleografický rozbor Jenského kodexu.

„Nebylo to vůbec jednoduché,“ říká rozpačitě. „Já vím, když někomu řeknu, že se věnuji paleografii, myslí si hned, že umím podle písma člověka poznat jeho povahu, kolik má dětí, jestli je nevěrný a kdy umře. Jenže paleografie je jiná věda. Víte, je třeba, aby se rukopis, v němž je studované písmo, chápal jako celek, ke kterému náleží i psací látka, výzdoba a pak především vazba… Když určíme stáří písma, které zkoumáme, je to vlastně jen součást zjištění, jak rukopis tím písmem napsaný vznikl…“

Mluví jasně, s důrazem. Usedáme na klementinském nádvoří opodál hezké medičky. Znám ji podle vidění. Nervózně kouří: zítra prý jde na zkoušku. Starodávné hodiny odbíjejí celou.

„S tím Jenským kodexem byly problémy už odedávna. Když se hledal záhadný Bohuslav, identifikovali ho všelijak. Například jenský bibliotékář se v roce 1743 domníval, že je to Bohuslav de Kozle, jenž byl podepsán na listině z roku 1415, kterou poslala česká a moravská šlechta do Kostnice jako protest proti upálení M. Jana Husa… Nebo tajemná jména kněze Havla a magistra Albi! Kolik už nadělala zbytečného vzruchu, co diskusí…“

„Je přece třeba nalézt ty osoby a podle nich pak datovat i vznik kodexu…“ namítám.

„Chyba lávky! Nezapomeňte, že Jenský kodex je památka opisovaná podle starších předloh a že se tudíž nelze snažit o historickou identifikaci osob v době opsání, dokud se nedokáže, že autor úmyslně aktualizoval kodex proti předloze. Právě tak nesnadné je i datovat Jenský kodex podle vzniku jednotlivých obrazů a domnívat se, že tyto ilustrace přímo reagovaly na tehdejší poměry.“

„Podle čeho ale pak chcete vůbec postupovat? Vyloučíme-li možnost, že kodex popisoval konkrétní historické události…“

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem pouze upozornit, že nesmíme hledat jen historické osoby a domnívat se, shoduje-li se nám jméno, že máme vyhráno. Nutno zkoumat kodex komplexně, z různých stran a oborů…“

Připouštím, že je to pravda. Co by bylo platné, kdyby závěr vyšel jen z historického stanoviska, zatím co výsledky pátrání druhých oborů by se nechaly bez povšimnutí, aby případně nenarušily dosažený výsledek?

„Pro nás je paleografické zkoumání Jenského kodexu zajímavé a důležité už tím, že se vlastně provádí poprvé. Kodex je rukopis heterogenní povahy —“

„Tedy?“

„Je prostě složen z více rukopisných jednotek, různorodých jak vznikem, tak i formální stránkou. Neobsahuje žádné datum, z něhož bychom mohli usuzovat na jeho vznik. Je psán převážně na papíře: z celkového počtu 114 folií — původně měl kodex o tři folia více, jenže ta pak zmizela — je 105 folií papírových a pouze 9 pergamenových. Formát má 32 cm X 21,5 cm a jeho vazba pochází z první třetiny šestnáctého století. Je to kodex obrazový a —“

„Počkejte, říkal jste něco o tom, že tři listy zmizely. Jak se to ví? Kdo je odstranil a proč?“

„Při zběžném listování kodexem si můžete povšimnout, že jeho folia byla číslována několikrát. Toto přepisování původního značení je dokladem, že se Jenský kodex vyvíjel, zvětšoval. Prostě narůstal. První dvě číslování prováděl — jak patrno z inkoustu i z tvaru číslic — jeden písař. Poněvadž při prvním číslování tu folia číslo 26, 27 a 28 ještě byla, označil je písař těmito čísly, pak se však ztratila, a proto při pozdějším přečíslování se s nimi už nepočítalo.“

„Musela tedy zmizet mezi prvním a druhým číslováním…“

„Správně. A poněvadž před foliem číslo 26 jsou umístěny obrazy s husitskými náměty, můžeme se domnívat, že i tato tři ztracená folia měla asi podobné ilustrace…“

Ačkoliv se k nám občas z chodeb knihovny zakutálí nějaký tón, slovo či věta, vládne tu poměrný klid. Budovy, pamatující dávné studenty, se už mlčky vyrovnaly se silonovým náporem i s chvatem druhé poloviny dvacátého století.

„Při paleografickém zkoumání provádíme též zjišťování filigránů…“

Zvednu trochu obočí.

„To jsou ty obrázky, které vidíte na některém středověkém papíře, podíváte-li se na něj proti světlu. Pokud víme, od kdy do kdy se v jednotlivých středověkých papírnách vyráběl papír s filigrány určitého vzoru, máme vyhráno. Podle toho lze potom určit i stáří rukopisu. Ovšem, celý problém je poněkud složitější, než vám tu vykládám.“ Usměje se. „Záleží totiž také jednak na množství nejrůznějších druhů filigránů, jednak na dovozu toho kterého papíru do Čech… V případě Jenského kodexu nám prostudování vzorů filigránů — je jich tu celkem sedm druhů — pomohlo stanovit, že jedna z částí kodexu — tak zvaný Kalenicův list — nebyla psána vlastní rukou Kalenice v letech 1477/79, jak se všeobecně dosud mínilo, ale že jde o daleko pozdější opis původního originálu, opis, zhotovený až při vzniku Jenského kodexu.“

„Jak to?“

„Poněvadž papír s filigránem, na němž je v Jenském kodexu Kalenicův list napsán, se v Čechách v roce 1477/79 ještě nevyskytoval. Vyráběl se až později…“

„A co rozbor stáří písma v kodexu?“

„Měl jsem při něm jedno štěstí, dá-li se to tak říci: rukopis Jenského kodexu pochází z konce vývojového období jednoho druhu písma, a to se pracuje vždy daleko líp, neboť se může stáří určit i podle toho, do jaké míry se už v zkoumaném písmu objevují nové prvky nebo nakolik ještě podržuje starý ráz. Poněvadž Jenský kodex vznikal právě na rozmezí dvou vývojových etap písma v Čechách, je odpověď na otázku přece poněkud snazší… Koncem patnáctého století panovala také u nás taková zvláštní písařská móda, která předpisovala co nejvíce ozdobných vlasových smyček u každého písmene. Psaní Jenského kodexu se zúčastnilo — to se dá poznat z rozdílných rukopisů — celkem šest písařů. Tu nejdůležitější a hlavní část díla psal písař, kterého budeme nazývat A.“

Přerušil jsem výklad: „A jaký je vztah mezi tímhle A a Bohuslavem z Čechtic? Bohuslav přece uvádí, že kodex vznikal ,manu propria’ — tedy jeho vlastní rukou...“

„Kdysi se tvrdilo, že Bohuslavova slova se vztahují k autorství textu i ilustrací. Dnes se však domníváme, že malby prováděl Janíček Zmilelý ještě s dalšími malíři, a proto se může Bohuslavovo tvrzení vztahovat pouze k písařské části kodexu…“

„Tedy písařem A…“

„― by měl být podle toho Bohuslav. Ano, potvrzuje to i taková maličkost, že diakritická znaménka v nadpisu kodexu, kde je Bohuslav podepsán, jsou stejná jako potom v textu písaře A. Podobně i rozdělovači znaménko na konci druhé řádky nadpisu — který psal Bohuslav — je totožné s rozdělovacími čárkami, jakých užíval v textu písař A.“

„Dobře, ale co to pomůže pro určení stáří textu?“ říkám.

Mládenec se zarazil. „To je zase záležitost písaře E.“

„Koho?“

„Jednoho z těch šesti písařů nazveme písmenem E, jeho jméno totiž neznáme. No, a tenhle písař — působil v Čechách počátkem šestnáctého století — nám pomohl. Nyní se podařilo nalézt další dva jeho rukopisy a jimi se dá přibližně určit stáří Jenského kodexu.“

Dělám si poznámku, ačkoliv tomu zatím nerozumím.

„Ten první jeho rukopis, to jsou Knihy srdečné z roku 1514, druhý Knihy životů otců svátých z roku 1516. Jak vidíte, oba máme přesně datované…“

V tu chvíli začínám chápat a říkám: „Srovnání…“

„Do jisté míry. Prováděl jsem širší srovnání tvarů písmen — a poněvadž rukopis písaře E v Jenském kodexu je vedle jiných znaků ještě poznamenán módou ozdobných smyček u písmen — a v těchto dvou knížkách z roku 1514 a 1516 už písař E tuto módu opustil, znamená to, že Jenský kodex psal před těmito knihami! Ovšem, názor na tento časový rozdíl vznikl na základě hlubšího zkoumání…“

„Tedy Jenský kodex kladete před rok 1514…“

„Správně. Těžko však říci, kolik let před tím. Jistě to ale nebyly pouhé dva nebo tři roky, poněvadž během této doby, i když se charakter rukopisu v zásadě nezměnil, přece se podstatně vyvíjel k zjednodušení, k jakési ,modernizaci‘... a to se jistě nestalo naráz.“ Tmavovlasý mládenec domluvil.

Medička už dávno odešla a my osaměli na starém nádvoří. Náš třetí rozhovor skončil.

Je příjemný večer, lidé se zvolna a bezstarostně procházejí, lípy na vltavském nábřeží ještě kvetou a tu jejich vůni jako bys cítil někde ve vzduchu. Jen tak trochu, téměř nezřetelně. Tam na nedalekém břehu čekají nazelenalé lavičky. Jsou zatím volné, čerstvě natřené a může se na nich přemýšlet. O všem možném a nemožném: třeba o tom, co budete dělat dnes večer a kam pojedete v neděli, nebo o zítřejší schůzi, o hezkých slečnách či o posledním fotbale. Na ten starý zaprášený kodex — jak se jen jmenuje? — už myslet nemusíte. Opravdu ne.

Stejně na něj nezapomenete.

ZNÁM JÁ JEDEN KRÁSNÝ ZÁMEK NEDALEKO JIČÍNA aneb

O SLIČNÉ PANNĚ A PŘEVELMI ŽALOSTIVÉ PŘÍHODĚ

Není tomu tak dávno.

Z kalužin probleskovala světla lamp, kola aut nejistě pospíchala po vlhkém asfaltu a lidé chodili s vyhrnutými límci. Protivný večer. Ubrečený.

Před divadlem jsem oklepal kapičky deště se střechy klobouku, utáhl kravatu a vešel. V osvětlených chodbách na vás padl takový zvláštní sváteční pocit. Ženy roztržitě postávaly před zrcadly, u šatny se tísnilo pár opozdilců, ve vzduchu jste cítil pach voňavek, pudru a ještě čehosi zvláštního. Mělo to takovou studenou vůni (cožpak vůně může být studená?), táhlo to z jeviště, ze zákulisí.

Hra začala.

Možná, že ji znáte. Určitě ji budete znát. Česká vesnice s rázovitými figurkami, paličáky a poctivci. Když rozevřete program, můžete číst osoby:

Filip Dubský, sedlák a starosta obce honické

Marie Dubská, jeho žena

Václav, jejich syn

Petr Dubský, Filipův otec, výměnkář

Jakub Bušek, sedlák a první radní v Honících

Františka Bušková, jeho žena

Verunka, jejich dcera

Valentin Bláha, vysloužilý voják

Josef Habršperk, švec

František Fiala, krejčí…

Děj roku 1869 ve vesnici Honících v jižních Čechách…

Ano, jsou to Stroupežnického Naši furianti. Hra dnes už slavná, která se však při své premiéře v roce 1887 dočkala jenom šesti hubených repríz.

Proč?

Příliš pravdivě zachycovala venkovský život, než aby se mohl tento obraz zalíbit tehdejšímu obecenstvu v plyšových lóžích. Vždyť na jevišti vystupovali vesničtí chudáci i otrhaný švec a vysloužilec ve vyrudlém kabátě — a to bylo pro „abonované“, zvyklé na lehké francouzské konverzační komedie, příliš velké sousto. Poděsili se, a proto bojkotovali pravdu.

První jednání končí, světla skoupě ozařují východy, hledištěm se nese šepot. A pak, pak přichází ten okamžik…

Druhé jednání: v šenkovně honické hospody, kde zelená kachlová kamna spolu s kruchtou pro muzikanty vytvářejí atmosféru tak známou z každé vesnice, kde na zdech jsou svícny ze dřeva a v nich lojové svíčky, sedí společnost.

Dialogy.

Smích. Furiantský smích.

Vstává starý výměnkář Petr.

— Petr Dubský (radostně dojat)… Ale když už jsem dnes tak rozveselen, jak za svejch mladejch časů, tak vám, lidičky, ještě zazpívám jednu starodávnou písničku, kterou jsem před muzikou zpívával, když jsem si svou nebožku Marjánku namlouval. (Teskně.) Leží tam už patnáct let za tou bílou zdí radotickýho hřbitova! (Vesele.) Ať se jí po této zamilované písničce tráva na hrobě zazelená, aby věděla, že její starej pořád na ni vzpomíná. (K hudebníkům.) Jářku, páni muzikanti, přiznávejte mi! (Zpívá za průvodu hudby.)

Znám já jeden krásný zámek

nedaleko Jičína,

a v tom zámku jest ovčáček,

má překrásnýho syna.

A v tom zámku jedna panna,

ta ovčáčka milovala,

psala jemu v tajnosti,

srdce plné radosti…

Možná, že se vám to už také stalo: v hlavě uvízne nějaká melodie a drží se tam den, dva dny, týden.

Nepustí.

Probudíte se a při snídani ji docela mimovolně začnete pobrukovat. Při obědě či večeři znovu. Jdete ulicí nebo jedete tramvají, a aniž o tom víte, pohvizdujete těch pár taktů, které vám někdo nasadil do mozku — a nemůžete se jich zbavit.

Bylo to nazítří po divadelním představení. Plná elektrika, hlava na hlavě. Lidé se vraceli ze zaměstnání, někteří se pokoušeli číst večerník, ale nešlo to. Každou chvíli cuknutí, celá masa se kolíbá ze strany na stranu, vězíte mezi spoustou těl, je to nepohodlné, raději jsem měl jít kus cesty pěšky.

V tu chvíli se na mne můj soused tázavě podíval.

Možná, že jsem do něho strčil. Další zastávka: chvíli uvolnění, pak silnější tlak.

Znovu se dívá. A výsměšně.

Teď si uvědomuji — pískal jsem si nějakou melodii. Počkejte, co to jen bylo, už vím — snad o tom krásném zámku…

Zastyděl jsem se. Vytáhlého mládence, učesaného podle nejnovější módy, přinutila má melodie k úsměvu. Jak by také ne, hvízdat si takovou písničku… uvažuje asi a srovnává ji s posledním šlágrem.

Člověka se někdy dotkne maličkost, i když to na sobě nedá znát. Ten jeho úsměv provokoval.

Znám já jeden krásný zámek… Umíte tu píseň? Jemná, snivá, romantická. Cosi připomínala. I slova jsem odněkud znal, uvědomuji si pojednou a jiskřička zájmu se počala rozhořívat. Ale to, co se mi ozývalo kdesi v podvědomí, to nebyl přesný text písně ze Stroupežnického Našich furiantů, spíše nějaká variace… Začátek, ano, ten je stejný, ale pak jako bych znal jiná slova…

Doma jsem zašel ke knihovně. Napjatě a nedočkavě.

Namátkou se probírám básnickými sbírkami, některé však odmítám už předem. Ne, Bezruč to nenapsal, Viktor Dyk či St. K. Neumann také ne… to by tak hrálo, abych si nevzpomněl.

Knihovna je dlouhá, sádrový Alois Jirásek se už jistě směje, melodie v hlavě neustává.

Znám já jeden krásný zámek nedaleko Jičína…

Jímavá, zasněná píseň… říkám si pro sebe a v tu chvíli jako bych dostal elektrickou ránu. Zasněná píseň, už vím, vždyť to bylo přece docela lehké!

Vítězoslavně vytahuji útlou knížečku Fráni Šrámka a nedočkavě v ní listuji. Stránky utíkají, míhají se a konečně nacházím, co hledám…

Znám já jeden krásný zámek

nedaleko Jičína,

snad je to jen zámek z písně,

která takhle počíná,

co je v písni, také žije,

po tom zámku teskno mi je,

do sosnových lesů zadul

se zámecké věže roh.

Ovčáček, ten stádo pase,

tím ovčáčkem já jsem byl,

když jsem jednou ovce pásl,

tu roh v zámku zatroubil,

do čtyř stran a nejvíc ke mně,

tu mi bylo přetajemně,

když jsem večer přihnal domů,

už jsem s mámou nemluvil.

Co tam, hochu dvorkem

bloumáš,

dávno už je k spaní čas,

pak je ráno, vstávej hochu,

a já ženu ovce zas,

vyháníš a zpíváš chválu,

zapískáš i na píšťalu,

tenkrát když jsem ovce

vyhnal,

píšťale se nechtělo.

Ovčáček, ten stádo pase,

nestarej se, hlídá pes,

ovčáček se k zámku dívá,

přes zámek až do nebes:

jděte přes les, přes sosnový,

dojdete až k ovčáčkovi,

toho zámku krásná paní

že vás pro něj posílá.

Nikdo nejde pro ovčáčka,

přes sosnový, temný les,

vydíval si srdce z těla,

jak se díval do nebes.

Dlouho mlčel. Jednou ale

vyplakal to na píšťale.

Teď to po něm naše sosny

v navečerech hrávají.

Šrámkův krásný zámek… ano, mohlo to člověka hned napadnout, že takovéhle téma bylo jako stvořené pro básníka Stříbrného větru… Ta píseň patřila k jeho nejzamilovanějším, sedával na stráni nad Sobotkou, v pozadí kulaťoučký Humprecht, pod sebou stulené město a duši plnou jímavé melodie. Znám já jeden krásný zámek… to přece zní šrámkovsky.

Se zadostiučiněním jsem usedl do křesla a začetl se znovu do básníkových veršů. Jak je tomu asi dlouho, co zadul do sosnových lesů poslední roh…

Sosnový les. Může být některý jiný voňavější? Štíhlé a vysoké sosny se svými větvemi, pohupujícími se ve větru, šumí, hučí… Jděte někdy navečer takovým lesem a poslouchejte. Ta hudba, to nejsou jen píšťaly, ale celý orchestr nejjemnějších tónů. Zasněných.

Dočítám poslední verš, ještě jednou přebíhám očima báseň — a hleďme — tam v jejím záhlaví stojí nějaké motto, kterého jsem si předtím ani nevšiml:

Znám já jeden krásný zámek

nedaleko Jičína…

(píseň ze Sobotecka)

Mechanicky opakuji: píseň ze Sobotecka. Znamená to tedy, že vznikla na Sobotecku a tím zámkem je Humprecht?

Snad.

Vlastně jistě, ubezpečuji se v duchu. Šrámek byl o tom přesvědčen, jinak by to přece nenapsal do motta své básně. Píseň Znám já jeden krásný zámek má podle jeho mínění zachycovat příhodu, která se prý přihodila na Humprechtě.

Ještě že jsi řekl „prý“, ozývá se v duši opatrný hlas. Jaká opatrnost? Namítáš skoro uraženě, to je vědecká pochybnost.

Budiž, nebudeme si tyhle pojmy zbytečně komplikovat — a zamysleme se raději nad otázkami, které z toho všeho vyplývají. Tak předně: víš, odkud se o té pověsti, která je zachycena v písni, dozvěděl Šrámek? Pravda, už za jeho života se všichni domnívali, že zámkem z písně je Humprecht, ale kde pramenila tahle víra či přesvědčení?

A za druhé: jak se dostala píseň do Našich furiantů, jejichž děj se přece neodehrává na Sobotecku, ale v jižních Čechách. Vždyť ta vesnice — ve hře se nazývá Honice — skutečně existuje. Její pravé jméno je Cerhonice ...

Počkejme — nepřeskakujme od jednoho problému ke druhému, třeba postupovat systematicky.

Hlavní otázka zní: jak vznikla vlastně tahle píseň? Vyřešit vztah Stroupežnického k ní — to bude první etapa našeho pátrání.

Obraťme v kalendáři několik listů, uplyne snad týden — a výsledek? Pročetl jsem některé studie o Stroupežnickém a v jedné z nich jsem nalezl údaj o článku v Hlasu národa z roku 1887. Byla to Stroupežnického literární zpověď a pravilo se v ní:

„Mnoho let zabýval jsem se myšlenkou sepsati hru z vesnického života českého… Známe z divadla až do nejjemnějších rysů salóny aristokracie, francouzský život rodinný, politický, sociální poměry, ateliéry umělců, život v klubech, v zákulisí, v lázních, život francouzských padlých žen…, ale jak vyhlíží vlastní náš život český a zvláště vesnický několik mil od Prahy, o tom pražské divadelní obecenstvo nemá téměř tušení.

Veškeré motivy Našich furiantů váženy jsou ze života, z událostí skutečných a přizpůsobeny toliko účelu hry. A rovněž ze života vyňaty jsou osoby jednající, hlavní i epizodní. I ten stařeček Petr Dubský jest postava ze života vážená…

Při spisování hry měl jsem prostě snahu podati a zachovati, pokud možno věrný obraz života, jaký byl v jihočeské vesnici v letech šedesátých…“

Důležité sdělení: jihočeská vesnice! A stařeček Dubský opravdu žil…

Chcete ho hledat? Proč? K čemu… Autor přece nikde neříká, že by skutečný stařeček Dubský znal také píseň Znám já jeden krásný zámek. Lépe bude, zaměříme-li pozornost na Honice. Jsou na jihu. Město Sobotka leží na severovýchodu Čech.

Vysvětlení?

I to se nalezlo. Stroupežnický jednou vzpomínal, jak dostal kdysi od neznámé staré ženy z Pardubicka špalíček lidových písní, svázaných do malé knížečky, a tam nalezl i píseň o krásném zámku. Stroupežnickému se zalíbila, a proto ji použil v jedné ze svých příštích her. Tak se dostala do Našich furiantů…

Dobře, řekne nepříjemně jízlivý hlas v duši, ale to je odpověď jenom na druhou otázku. A co první? Jak vysvětlit, že se Šrámek domníval, že oním zámkem je Humprecht. A je jím skutečně?

Hlavně žádnou paniku. Všechno se vyšetří. Předně je nutné vypátrat, odkud pramení přesvědčení, že Humprecht je „krásným zámkem“.

Bílý zámek mlčí. Vykukuje mezi zelení, u cesty zastavují autokary, pěšinky se hemží turisty, zalykají se jimi, u vchodu se prodávají pohlednice.

A dole je Sobotka.

Kolem vlídné lesy a rozběhlá pole, mírné kopce a protáhlá údolí, někde za desaterými loukami a silnicemi se ukrývá starobylý hrad Kost a údolí Plakánek, a těch květin! Zvonků, červenavých hvozdíků a droboučké kokošky, růžových šištiček rdesna, štíhlých a vysokých, a co já vím…

Šrámkův kraj, Sobotecko.

V tu chvíli člověka napadá: přece Šrámek nebyl jediným básníkem tohoto koutu země. Pocházeli odtud i jiní. Není možné, že už někdo před Šrámkem psal o vzniku písně?

Následovaly zamračené dny. Čelo se kabonilo, náš badatel přemýšlel... —

— ale ne, tak zlé to nebylo. Věděl jsem, že k Sobotce se hlásili i další dva spisovatelé: František Věnceslav Jeřábek a Václav Šolc. Oba začali psát uprostřed minulého století a z téhle doby jsou také jejich příspěvky, otištěné v časopise Lumír. (Teď zavřete oči a představte si omšelou starodávnou titulní stránku.) V čísle třiatřicátém z 18. srpna 1859 nalezneme hned na první stránce báseň, nazvanou Lavičky. Pod nadpisem podtitul: „Pověst z okolí soboteckého“. Podepsán František V. Jeřábek.

Co v ní bylo? Slyšte:

Stojí hora nevysoká

v vlasti mé, v oteckém kraji,

stojí stavem nevěstiným,

když ji věnci zdobívají.

A kol čela skvostný zámek

z bílých věží věnec vije

a v tom věnci perla rdí se ―

v zámku perla — děva žije.

Teď se představí druhá hlavní postava: on.

A v ten údol pastýř jeden

tiché beránky honívá,

a když vzejde první hvězda

svým ovečkám písně zpívá.

Zpívá krásně, přerozkošně,

až se skvostný zámek chvěje,

až v tom zámku krásná dívka

v srdci svém se rozesměje.

To však neměl krásný pastýř činit: dívka se do něho zamiluje a špatně to skončí. Scházejí se tajně, milují se —

A pod lípou dvé sedánků

dvé laviček z svěží trávy

na nich dvě srdéčka čistá

jednu lásku tiše slaví.

Jenže hrdý pán zámku má s dcerou jiné oumysly:

Jako perlu jsem tě choval,

dcero moje přemilená,

nerad bych, by leckýms byla

perlo moje vylovena.

Vjíždí kníže v skvostný zámek

by si jasnou perlu vroubil

v knížecí svou korunu —

by se s dcerou zámku snoubil.

Začíná drama. Sláva a fanfáry hlaholí zámkem, avšak kdesi „truchlí dvě srdéčka: smutný pastýř tam pod lipou, smutná v zámku nevěstička“.

A když první vzešla hvězda,

v sterém zámek vzňal se lesku,

zpíval pastýř tklivou píseň —

lásky píseň v smutném stesku.

Zpíval stále, přebolestně,

až když v zenit vzešla luna,

až mu hořem — lásky hořem

zvučná srdce pukla struna.

Také dívka nepřežila rozloučení. Když k ní ráno vešli, ležela již mrtvá…

A až posud v květném dole,

v kraji rodném lípa stojí,

a pod lípou dvé laviček —

smutné hroby lásky dvojí…

Co dodat? Hlavou bzučí Šrámkovy verše o ovčákovi, toužícím po krásné paní, o ovčákovi, který „vydíval si srdce z těla, jak se díval do nebes. Dlouho mlčel. Jednou ale vyplakal to na píšťale. Teď to po něm naše sosny v navečerech hrávají.“

Tiše, tiše.

Letní večery pod Humprechtem bývají krásné. Jeho běloba se rýsuje proti černé plachtě, kam nepozorovaně vklouzly jasné body. Z luk voní tráva a voda a vzduch. A ještě zem. Cvrčci mají schůzi a o něčem se vášnivě přou. Ano, tam o kus dál snad sedával pastýř…

Usmíváš se. Málem tě přemohla romantika.

Ne, opravdu není třeba mnoho fantazie k tomu, abychom poznali, že děj Jeřábkovy básně z Lumíra je totožný s písní Znám já jeden krásný zámek. Měl tedy Šrámek námět ke svým veršům od Jeřábka?

Chceš souhlasit, ale nepříjemný hlas v nitru se znovu ozývá a kazí ti radost: — A prohlížel jsi časopis, kde byly uveřejněny tyhle Jeřábkovy verše, pozorně? Listoval jsi celým ročníkem Lumíru nebo ses spokojil s tím, že jsi našel tuto důležitou báseň?

Teď mlčíš.

Pravda, mlčím. Pak beru do ruky znovu časopis a prohlížím ho stránku po stránce. Co kdyby… Ano, co kdyby! V čísle jednačtyřicátém z 31. října 1859 je na straně 964 pod čarou tato poznámka:

„Báseň Lavičky v čísle 33 Lumíra pod jménem pana Fr. V. Jeřábka uveřejněna, nebyla od něho, nýbrž od pana Václava Předměstského. Nedopatřením dostalo se pod ni v redakci jméno Jeřábkovo. Jelikož tento na prázdninách meškal, objasněn omyl teprve nyní…“

Omyl, který nás málem mohl svést z cesty! Autorem básně o krásném zámku z roku 1859 nebyl tedy Jeřábek, ale Václav Předměstský?

Kdybychom hledali v dějinách české literatury (a byli tuze pilní i zvědaví), objevili bychom, že se za tímto pseudonymem skrýval básník dosti známého jména: Václav Šolc.

Člověk zvláštního osudu. Oceňoval ho sám Jan Neruda, ale ještě dříve, než mohl Šolc napsat něco většího, co by mu zachovalo paměť mezi čtenáři, zemřel. I tak vytvořil několik básní, které se nezapomínají. Verše o Lavičkách k nim jistě nepatří, v tom se všichni shodneme, nám však přesto pomohly: teď už máme definitivně určeno jméno básníka, který před Šrámkem — v roce 1859 — označil Sobotecko a Humprecht jako dějiště oné písně o krásném zámku. Od té chvíle se u Soboteckých utvrzovalo mínění, že se pověst a píseň opravdu vztahují k Humprechtu. Šolc totiž nazval celou báseň Lavičky — a tak se také jmenovalo idylické místo pod Humprechtem. Jasné?

Částečně. Tím totiž není v podstatě nic vysvětleno. Cožpak si Šolc tuhle pověst vymyslel?

Pravděpodobně ne. Je nutné nalézt materiál, z něhož vycházel…

Trvalo to několik dalších dní. Potom —

— potom jsem si vzpomněl na maličkost, která nám byla užitečná. Říkám si: co dělal Šolc v době, kdy báseň vznikla?

Studoval.

Kde?

V Jičíně… A tady vyšel u nakladatele Františka Kastránka v roce 1856 — tedy tři léta před uveřejněním básně Lavičky v Lumíru — velký Zpěvník, kde byla uvedena i píseň Znám já jeden krásný zámek… Ovšem, konkretizace místa chyběla.

Jenže to Šolcovi nevadilo.

Nerozumím…

To bylo tak: v roce 1858 se objevila v Lumíru báseň — tentokrát skutečně od soboteckého rodáka Františka Věnceslava Jeřábka — nazvaná Plakánek, pověst z okolí Soboteckého — a tato skladba se mladému Šolcovi zalíbila. Rozhodl se — podnícen Jeřábkovými verši — že napíše báseň, kde by podobným způsobem oslavil své rodné Sobotecko. A proto vyvolil píseň Známť já jeden krásný zámek nedaleko Jičína, píseň, která nedávno vyšla ve Zpěvníku — a na její námět napsal báseň!

Zatímco však v písni není udáno místo děje (jenom se praví „nedaleko Jičína“), Šolc po způsobu Jeřábka přenáší dějiště na Sobotecko, do místa, kde se odjakživa říkalo V lavičkách, a podobně jako Jeřábek v básni Plakánek — což je údolí nedaleko Sobotky — i Šolc vlastně romanticky etymologizoval jméno V lavičkách…

Stručně a prostě řečeno: námět si vzal z písně a děj umístil do Sobotky, ačkoliv pro to neměl historické zdůvodnění. Aby to vypadalo pravděpodobně, konkretizuje příhodu do místa V lavičkách a svou básní chce tento název vysvětlit.

Tím se vyjasňuje i záhada, proč se dodnes mnozí domnívají — a domníval se to i Fráňa Šrámek — že „krásný zámek“ z písně je Humprecht u Sobotky. Způsobila to básnická fantazie Václava Šolce…

Můžeme si nyní chvíli oddechnout, jsme přece zase o kus dál. Víme, že píseň byla přetištěna ve Zpěvníku z roku 1856 —

— nevíme však, jak se tam dostala. Přesněji: odkud se tam dostala a kdy vznikla…

Možná, že pomůže tento údaj: v Kutné Hoře vyšla u tiskaře Jiřího Kyncla v roce 1751 Nová Píseň k Svaté Anně Bábě Pána Ježíše, která se zpívala — jak se praví v poznámce — podle písně Vímť já jeden krásný zámek… A o čtyři roky dříve — v roce 1747 — tu byla vytištěna píseň Vímť já jedno místo krásné a to v kutnohorském městě — a také ona se zpívala podle melodie Znám já jeden krásný zámek!

Znamená to tedy, že už v polovině osmnáctého století musela lidová píseň „o krásném zámku“ existovat!

Znáte ji?

Vímť já jeden krásný zámek

nedaleko Jičína.

Ostává tam ovčáříček,

a má krásnýho syna.

A v tom zámku panna byla,

ovčáříčka milovala,

milovala v tajnosti,

přišla k němu v rychlosti.

„Vstaň, ovčáčku, vstávej vzhůru!

bude brzo svítati.

Poženeme do háječku,

tam se budem vítati.

Tam je ptactva překrásného,

je tam kvítí líbezného

já tě ráda poslouchám,

jen když tě u sebe mám.“

„Já ovčáček, švarný chlapec,

já jsem sprostého stavu.

Mám jít s pannou do háječku?

Nevím, co tam dostanu.

Bojím já se o mé stádo

o mé milé ovčičky:

kdyby na ně vlci přišli,

rozženou mně je všecky.“

„Poženu je radš do pole

mezi krásné roviny,

nebudu se o ně báti

ani žádné hodiny.

Vezmu s sebou svoje dudky,

dudli, dudli, dudli, dudky.

Až se ovce napasou,

poženu já je s chasou.“

„Poženu je do ovčince,

mým ovečkám sena dám.

Sobě vezmu krajíc chleba,

všech lahůdek zanechám.

Lahůdky zanechám pánům,

krásné děvy dám zemanům,

ovčákovi trouba, hůl,

krajíc chleba, voda, sůl!“

Nebýt téhle písně, nevěděli bychom dnes o celé příhodě pranic. Ona nám uchovala poetickou pověst, která —

Počkejte: říkáte „pověst“. Myslíte, že někdy opravdu existovalo reálné jádro celého příběhu?

Proč ne? Lidový autor měl jistě na mysli něco konkrétního… (Snad jsi měl říci „pravděpodobně“, ozývá se zase opatrný hlas.) Ostatně, zajděme do Národního muzea a pokusme se tam nalézt kramářskou píseň stejného jména.

Budiž.

Studovna je moderně zařízená, podél stěn regály s naučnými slovníky a jinými učenými tlustopisy, skleněné desky studí na stolech, pod okny drnká tramvaj.

Prosím, jsme připraveni.

Zřízenec rozumí. Za chvíli se hrabeš v krabici a šťastně vytahuješ složky papíru, okousané dávnými generacemi myší. Voní v nich prach i staletí, občas chybí stránka.

Voní z nich vzpomínky.

Představte si, jak třeba tenhle svazek prodával jarmareční zpěvák na hlučícím náměstíčku s kašnou či morovým sloupem. Kouzlo starých poutí, jarmarků, tureckého medu, cvičených psů i hadích žen… Vyvolávač už ochraptěl, ukazovátko nejistě bloudilo od jednoho obrázku ke druhému, venkované váhavě přistupovali a platili ošoupanými penízky. Pak se složka papíru s písničkou ocitla někde na poličce mezi voňavou rozmarýnou a mořskou cibulí — a teď leží v trezoru pražského muzea.

Místo roku 1747 se píše druhá polovina dvacátého století. Změnilo se mnoho. Změnila se písnička?

Nefilosofujte a srovnejte raději lidový text o krásném zámku s pojetím kramářským.

Odkašleš a začínáš. Tak trochu profesorsky:

„Tedy abychom si všimli markantního rozdílu: kramářská píseň je mnohem delší — má 12 slok — a dále: je obhroublejší, primitivnější. Zatímco v lidové písni se může hovořit o určité uměleckosti, kramářská skladba se mnohde blíží vulgárnosti. Obě vycházejí z téměř stejné zápletky: chudý ovčák je milován zámeckou pannou, která ho zve dokonce sama ke schůzce do háječku. V lidové písni ovčák váhá a nakonec odmítá, poněvadž zámecké panny patří pánům, jemu jenom krajíc chleba, voda, sůl — v kramářské písni — aby se zvýšila dramatičnost — pastýř nabídku přijímá. Milují se, jsou přepadeni zlými myslivci a ovčák je nucen svou milou bránit… Stačí?“

Ne, rádi bychom věděli, jak to dopadlo, ozvou se možná někteří z vás. Zde je tedy závěr:

Tu si věrnost slibovali,

Františka s svým ovčáčkem,

žádný nás víc nerozvede,

my předce svoji budem,

a když si věrnost slíbili,

neštěstí se nenadáli,

přišli na ně dva myslivci,

zabme ty milovnici!

Ty myslivci ovčákovi

vzali z klína Františku,

ovčáček stál omámený,

nemá víc svou Františku,

tu nevěděl, co má dělat,

začne se silně potýkat,

tak jest se silně potýkal,

až svou Františku dostal.

Všecky mládenci a panny,

z nás sobě příklad vemte,

jak my se milovali,

tak i vy se milujte,

já jsem se silně potýkal,

život jsem nic nelitoval,

dívčinku jsem zas dostal,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Historie skoro detektivní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.