Deník rebelky

Moje šáhlý bábinky

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Karen McCombieová

Deník rebelky – Moje šáhlý bábinky – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

E-knihy v edici Deník rebelky:

Moje trhlá rodinka

Moje trapný dvojče

Moje šáhlý bábinky

Moje tajná přání

Obsah

1. Babičky útočí

2. Vítejte v netopýří jeskyni

3. Pokračování příště...

4. Na válečné stezce

5. Skutečná jména a neskutečná ostuda

6. Pryč s vtipálky

7. Věci, které v noci dělají žuch

8. Trik s hračkou

9. Reptání, úpění a sendviče

10. Mám tě ráda, ale...

11. Jejda, rozbila jsem kočku

12. Nadšenci a machři

13. Vosa není hračka

14. Kamarádka exota

15. Nečekaný zachránce

16. Stíhačka

17. Náš (hrobový) den

18. Čas na tajnou zbraň

19. Jejda? Hádejte, kdo?

Na památku Jeannie, královny zápasu

Babičky útočí

Seděla jsem na hřbitově a vrčela.

Neděste se, tohle není začátek hororu. Nezmutovala jsem z úplně normální, kapánek nedbalé třináctileté holky v prvního opravdového vlkodlaka severního Londýna.

Ten hřbitov prostě náhodou sousedí s naší zahradou (ne, není strašidelný, je zajímavý).

Vlastně ten hřbitov z našeho domu ani nemůžete pořádně vidět kvůli hrbům a křoví, ve kterém jsem se ukrývala. („Hrby“ jako kopečky, a ne „hroby“ jako místa posledního spočinutí, pokud jste to nepřečetli správně.)

Fajn, zpátky k vrčení.

Opírala jsem se o svůj milovaný vánoční stromek – který jsme tady s taťkou a Sonnym zasadili před lety, místo abychom ho vyhodili s těmi ostatními povánočními nesmysly – a několikrát se zhluboka nadechla.

Nádech... a výdech...

Nádech... a výdech...

Nádech...

Buch, buch, buch.

Nebyla jsem sama. Moje vrčení a snahu o dosažení zenové rovnováhy sledoval pár očí černých jako korálky. Clyde – můj poněkud nevrlý domácí králík – hopkal za mnou, když jsem se vyplížila ze zadních dveří, přešla celou, trochu přerostlou zahradu a protáhla se kovovým plotem, který je dole trochu ohnutý.

Významně na mě zíral a drbal se svou dlouhou tlapou za huňatým uchem (buch, buch, buch). A pak – aniž by ze mě spustil oči, jako kdybych kvůli tomu mohla přehlídnout, co dělá – mi začal okusovat lem trička.

„Ne, to nedělej!“ řekla jsem a sevřela ho do náruče.

Už stihl nadělat dost škody. Jsem napůl slepá, jak se víc než týden snažím sledovat své oblíbené pořady v přenosné televizi velikosti krabičky od sirek, kterou měla původně ve svém pokoji mamka. (Minulou sobotu večer překousal Clyde šňůru od naší normální televize, přesně dvě minuty před koncem ABSOLUTNĚ nejnapínavějšího dílu Dr Who.)

Kde že jsem to byla?

Aha, jasně, snažila jsem se vysvětlit, proč jsem tak nabručená. A hned se k tomu dostanu.

Ale nejdřív je tu ještě jedna otázka: proč dřepím tady, v křoví na kraji hřbitova?

Odpověď zní: snažím se mít „čas pro sebe“.

Tak se tomu říká v módních časopisech.

V mém nemódním světě se tomu říká útěk před otravnými členy rodiny dřív, než začnu ŘVÁÁÁT...

Aha, pomyslí si všichni. Mluvíš o Sonnym!

No, většinou by to byla správná odpověď.

Ale tentokrát nebyl můj provokativně temperamentní, trouboidní brácha-dvojče důvodem, proč jsem před deseti minutami skřípala zuby a odplížila se zadním vchodem, abych nevybuchla; ten se ještě nevrátil ze školy.

Chci říct, jasně, že mě Sonny rozčílil tím, že dnes ráno strávil ve sprše celých dvacet minut a při tom si zpíval z plna hrdla, aby neslyšel, jak za dveřmi syčím, že okamžitě potřebuju na záchod.

A je pravda, že mě neskutečně nudilo, kolikrát dokázal Sonny v hovoru zmínit, že jeho klučičí kapela bude za pár dní točit první singl. („Mami! Nemáme náhodou med? Potřebuju si ho rozpustit v teplé vodě kvůli krku – abych měl na pondělí hlas v pořádku.“ „Babi, ty jsi uklidila ty texty k písničce, kterou budeme v pondělí natáčet?“ „Tati! To nahrávací studio, kde budeme v pondělí natáčet – věděl jsi, že je kousek od tvé práce?“ „Clyde – nechtěl bys nám v pondělí dělat doprovodné vokály?“ Tak jo, to poslední jsem si možná vymyslela...)

Vím, že si všichni (včetně mých nejlepších kamarádek Letitie a Hanny) myslí, že bych měla jásat nad představou, že má někdo z mé rodiny nahrávací smlouvu a možná natočí singlový hit. Ale upřímně, to byste museli vidět, jak nevkusně můj brácha a jeho kámoši z kapely vypadají (představte si, neonové cyklistické šortky a k tomu ladící basebalky?!) a slyšet, jak strašně lacině ty jejich songy znějí.

Prostě... no... dokážete si představit tu ostudu, jestli se ta jeho kapela někdy objeví v televizi nebo v časopise? Ve škole bych musela předstírat, že vlastně se Sonnyn nejsem nijak příbuzná, protože já chodím do normální školy v Highbury, zatímco Sonny chodí do snobské dramatické školy v Islingtonu.

Ten plán měl pár much: a) Sonny a já jsme si bohužel hodně podobní (hubení, tmavé měkké vlasy a mateřské znaménko nad horním rtem), b) stejné příjmení – „Birdovi“, které je samo o sobě dost nezvyklé, a proto se snadno pamatuje, a c) jeho kapela se jmenuje po mě: Sadie Rocks.

Jak lichotivé, kdyby byli novou Nirvanou.

Trapné, protože jsou spíš jako The Tweenies a hrají pop.

Ale jakkoli bylo příšerné, příšerné, příšerné na to myslet, nebyl to důvod, proč tady načuřeně sedím.

A kdo z rodiny za to může?

Někdo zvenku by si mohl myslet, že to je mamka, protože už patnáct minut mlátí do piana nějakou klasiku (ach jo, kéž bych měla mamku – učitelku něčeho užitečného, třeba vaření, a ne hudby.) Ne, ona za to taky nemůže.

Mohla by to být moje malá sestra Marta s tím svým příšerným vřískáním, které někdy vydává, a to ji pak nejde nijak rozveselit ani odvést její pozornost a vám se z toho rámusu může rozskočit hlava.

Ani ona za to nemůže, aspoň dneska ne.

Mohl by to být můj skorootčím Will (ještě si mamku nevzal a ona se zase ještě technicky nerozvedla s taťkou), který vyskočí, kdykoli Marta začne vřískat, a ptá se: „Co s ní je? Je nemocná? Nebo jí jenom lezou zuby? Neměli bychom zavolat doktora? Nebo s ní jet do nemocnice?! Co s ní je? Je nemocná? Nebo...?“ Je jako zaseknutá gramofonová deska, až máte pocit, že se z toho nakažlivého stresu zblázníte.

Ne, ani Willova vina to není.

Sedím tady naštvaně po škole v pátek odpoledne a snažím se uklidnit kvůli návštěvě jedné příbuzné.

Příbuzné, která tady zatím strávila jenom jeden den (a co je důležitější, taky jednu noc), ale máte pocit, že to byl celý rok.

„Víš co?“ vešla mamka vesele minulou sobotu ráno do obýváku, když před tím s někým mluvila po telefonu.

Podívala jsem se na ni přimhouřenýma očima a zjistila, že její veselost je ultra nahraná. Mamka by fakt potřebovala hodiny herectví v dramatické škole mého bráchy, aby byla přesvědčivější.

„Co je?“ našpicovala jsem ostražitě uši na gauči, na kterém jsem se povalovala u televize. (U té velké, to ještě Clyde nepřekousal šňůru.)

Will ležel na podlaze a pohupoval s Martou nahoru a dolů, bedlivě sledován naší kočkou (jmenuje se Pes) ze svého vězení (obrovská klec v rohu pokoje, kde musí trčet, dokud se jí nezahojí noha). Sonny byl na zkoušce (hej, už se zmínil o tom, že jeho kapela bude v pondělí natáčet první singl?!?), a tak se nemohl tu novinku dozvědět z první ruky...

Přijede Nonna.

Nonna je italsky babička, abyste věděli. Z toho by se logicky dalo usuzovat, že mamčina mamka je Italka, ale ne-né... to by bylo příliš jednoduché.

Potřebujete to dovysvětlit? No, možná později, ale asi vám to stejně nebude o moc jasnější. S Nonnou není nikdy nic jasné nebo rozumné.

Tak jo, řeknu vám tohle: narodila se jako Muriel Bannisterová, pak se stala Muriel Wintersovou, pak strávila pár měsíců jako Mimi Rodriguezová a teď jí všichni její přátelé a sousedi ve Španělsku znají jako Bunny Humphriesovou. Pomohlo vám to? Ne? Myslela jsem si to. Varovala jsem vás.

Prostě Nonna má tolik osobností, kolik má jmen. Je to jako mít několik babiček. Přinejmenším šest za cenu jedné. (Jak výhodné...) Namátkou si vybavím Legrační Nonnu, Hodnou Nonnu, Štědrou Nonnu, Netaktní Nonnu, Vševědoucí Nonnu a Šílenou Nonnu.

„Jak dlouho tady bude?“ zeptala jsem se a všimla si, že Will zbělal víc než kelímek krému na opruzeniny.

„Dva týdny,“ odpověděla mamka se širokým úsměvem a vyděšeným pohledem králíka ve světle reflektoru auta.

„Dělají jí v bytě nějaké stavební úpravy, a tak si myslela, že by to byla ideální příležitost k návštěvě.“

Will se snažil být zdvořilý a zakrýt svou hrůzu logickou otázkou: „A kde bude spát?“

Hurá, že se zeptal, právě jsem totiž chtěla zjistit totéž.

Naposledy u nás byla Nonna na návštěvě před třemi lety na moje a Sonnyho desáté narozeniny. Bylo od ní milé, že nás přijela „rozveselit“, protože mamka s taťkou se právě rozešli a taťka se nastěhoval do volného pokoje/pracovny nad garáží.

Problém byl, že žádná výhoda týkající se Nonny nebyla nikdy stoprocentně výhodná. Nonna byla sice super štědrá na dárky (v blahopřáních jsme obvykle našli spoustu eur), ale nad celou její návštěvou se vždycky vznášely chmury. Jako když dorazila babička (naše irská normální a rozumná babička) s domácím narozeninovým dortem ve tvaru Scooby-Doo, tenkrát na sebe Nonna strhla veškerou pozornost svým teatrálním pláčem nad rozchodem rodičů, i když mamka s taťkou byli v pohodě a já a Sonny jsme to sotva zaregistrovali, protože taťka se neodstěhoval do Bolívie nebo co. (Se slzami v očích se Nonně podařilo naštvat babičku, když si spletla Scoobyho vyvedeného s láskou v barevné polevě s koněm. Babička to Nonně vrátila, když zamumlala, že ona nás zná aspoň tak dobře, aby věděla, na jaké programy se její vnoučata dívají. Zkrátka spolu nevycházely.)

Kromě nečekaných výbuchů pláče měla její návštěva ještě další nedostatek – musela jsem s ní spát v jednom pokoji. Byla jsem celou noc vzhůru kvůli jejímu chrápání, které bylo hlasité asi jako sbíječka, ale když jsem jí to další ráno řekla (asi nezdvořile), Nonna se trylkem zasmála, jako by to byla ta nejabsurdnější věc, kterou kdy v životě slyšela.

„Sadie, drahoušku,“ držela mě za bradu, hlavu nakloněnou k jedné straně, aby mi viděla přímo do očí, „v životě jsem nechrápala ani den! A měla jsem tři manžely, nemyslíš, že by mi to aspoň jeden řekl? Ty a ty tvé legrační sny!“

No, aspoň tentokrát nebudu muset snášet Nonnino neexistující chrápání. Díky taťkově novému mládeneckému doupěti (byt nad pohřebním ústavem v Blackstock Road) a díky tomu, že se Sonny přestěhoval do taťkova bývalého pokoje a já pak do bývalého Sonnyho pokoje, zůstal po této rošádě můj bývalý pokoj volný. Měl to být pokoj pro Martu a měl být vyzdobený skotačivými ovečkami a buclatými andělíčky nebo něčím podobným, až bude dost velká, aby se se svou postýlkou přestěhovala z mamčiny a Willovy ložnice.

A tak minulý víkend padlo rozhodnutí – Nonna dostane mou postel a já budu spát na nafukovací matraci ve svém starém pokoji. Nevadilo mi to... co byl omezený přístup k mé šatní skříni a k počítači v porovnání s mučením sbíječkou?

A pak, ŠUP!! rozhodnutí bylo to tam, protože ve čtvrtek ráno s velkou slávou praskla nádrž na vodu nad mým starým pokojem a následkem byl jeden naprosto promáčený koberec a zdi, po kterých stékala voda.

„Budu v pohodě!“ řekla jsem, když jsem stála ve dveřích a svírala školní batoh, zatímco mamka s telefonem pod bradou listovala zlatými stránkami a hledala číslo na instalatérskou pohotovost. „Možná bych mohla pokrýt podlahu pytli na odpadky a zůstala bych suchá?!“

Zvenku jsem slyšela, jak Will startuje auto a vyráží na letiště pro Nonnu.

„Ty si děláš legraci, Sadie Birdová!“ řekla babička, která držela Martu na boku a dívala se na tu spoušť. „Do víkendu bys měla oboustranný zápal plic!! S tím se nedá nic dělat. Prostě budeš muset bydlet se...“

Svaly v babiččině obličeji byly napjaté, jako by pouhá myšlenka na Nonnu hořkla v ústech.

„... svou druhou babičkou,“ vykoktala.

Já bych radši podstoupila riziko toho oboustranného zápalu plic, i když jsem si nebyla úplně jistá, co to s sebou přináší, hlavně když to přežiju. Cokoli jiného než bydlení s Nonnou a jejími hlučnými nosními dutinami.

Takové štěstí jsem neměla.

„Hele, zapomněl jsem, že Nonna dokáže být i legrační! Co ty?“ zeptal se mě Sonny včera večer, když jsem přehrabávala skříňku v koupelně a hledala špunty do uší, než půjdu do mučírny. Teda, chci říct do postele.

„Ne,“ řekla jsem suše. Jasně, že Nonna dokáže být legrační (a hodná a štědrá a netaktní a vševědoucí a šílená).

Když jsme se včera se Sonnym vrátili ze školy, objali jsme ji na přivítanou a ona se samozřejmě snažila chovat co nejlíp. Měla spoustu otázek (několik na mě a asi milion na Sonnyho) a chválila nás (zvláště Sonnyho hvězdný talent) a oběma nám zpětně nadělila kapesné. A samozřejmě neopomněla přidat legrační historky o svých přátelích ve Španělsku. Mně se zvlášť líbila ta o Janet a Normanovi, kteří se snažili založit flamenco skupinu z britských důchodců žijících ve Španělsku.

„Takže všechno je v pohodě, ne?“ sršel Sonny optimismem, když vytáhl ze zadní kapsy kalhot ten paklík eur od Nonny.

„Jo, všechno je v pohodě, ale jen v tvých představách...“ zamumlala jsem, našla špunty do uší a zabouchla dvířka skříňky.

„Jak to myslíš?“ zamračil se na mě Sonny, když sarkasmus v mém hlase doputoval až do jeho natvrdlého mozečku.

„Dnes večer jsme viděli hodnou verzi Nonny,“ upozornila jsem ho (a nezapomněla na tu legrační ani na štědrou). „Ale vzpomeň si, existuje mnohem víc verzí!“

Prosmýkla jsem se kolem něho, protože jsem se chtěla dostat do svého pokoje a bezpečně upadnout do hlubokého spánku dřív, než dorazí Nonna a spustí tu svou noční sbíječku.

Buď si to Sonny nechce připustit, nebo má dvousekundovou paměť jako zlatá rybka (což je možné), ale on se choval, jako kdyby vůbec netušil, o čem mluvím.

Dneska ráno u snídaně, když Nonna pochválila Willovi ovesnou kaši a odrecitovala Martě několik dětských říkanek ve španělštině, se na mě dokonce podíval, jako by říkal: „Vidíš, je v pohodě! Co máš za problém?“

(Jasně, ještě kousek Hodné Nonny.)

Neměla jsem energii, abych mu pohledem odpověděla: „Jen počkej a uvidíš,“ protože jsem byla strašně nevyspalá (špunty do uší moc nepomohly).

Začalo to dneska po škole.

„Ty to opravdu, opravdu skvěle umíš s Martou!“ slyšela jsem Hodnou Nonnu říkat Willovi, když jsem vcházela do dveří. Will se nadmul pýchou. Když před pár měsíci skončila mamce mateřská dovolená, dohodli se, že do práce půjde ona (protože byla vedoucí hudebního oddělení a vydělávala víc) a Will se vzdá práce učitele tělocviku a bude dělat tatínka v domácnosti.

„Ale Will přece nemůže být šťastný jako muž v domácnosti! To není práce pro chlapa! Budeš muset odejít z práce, Nikolo, a nechat Willa, ať se vrátí k učení!“ zaslechla jsem, jak Netaktní Nonna hlasitě říká mamce, když se vrátila z práce. (Proto to zběsilé mlácení klasiky do klavíru. Asi to je lepší, i když hlučnější možnost, než mlátit Nonnu.)

A pak se moje neitalská babička obrátila na mě. No nazdar. Když jsem zahlídla záblesk v jejích očích, pochopila jsem, že mě čeká útok Nonn. Jen mě nenapadlo, že to bude všech šest najednou.

„Jé, Sadie, pojď se pomazlit!“ (Legrační Nonna.) „Víš, jak rosteš, čím dál víc mi připomínáš tvého chudáka dědečka, byl to báječný muž!“ (Hodná Nonna.) „Škoda jen, že jste po něm se Sonnym museli zdědit to příšerné mateřské znaménko nad rtem. A na dívce to vypadá o moc hůř!“ (Netaktní Nonna.)

„No, mě to vlastně nevadí,“ snažila jsem se nenápadně vykroutit z Nonniny náruče, protože jsem cítila, že se blíží nebezpečí.

„Počkej, podívám se na to. Hmm... musíš být opatrnější, z mateřských znamének může vzniknout rakovina.“ (Vševědoucí Nonna.) „Poslouchej, co kdybych ti k šestnáctinám zaplatila odstranění toho znaménka laserem?!“ (Štědrá a Šílená Nonna – v jediné krátké větě.)

V tu chvíli jsem začala předstírat, že mi zvoní mobil. Ve skutečnosti mi vzteky drnčel jen mozek.

Tak jsem nechala všechny ty Nonny v obýváku, proběhla kolem mamky, která v hale naštvaně bušila do piana, a prchla i se svým nezhoubným mateřským znaménkem (které se mi líbilo) a vzteky drnčícím mozkem (což se mi nelíbilo) vrčet na čerstvý vzruch sem do křoví.

Ach jo...

Kvůli té prasklé nádrži jsem nemohla utéct do pokoje.

Vlastně jsem neměla ani televizi, abych přišla na jiné myšlenky, protože ta, co fungovala, byla velká jako poštovní známka.

A dva týdny s Nonnou budou nebezpečnější pro mé fyzické i psychické zdraví, než by kdy mohl být oboustranný zápal plic (myslím).

Píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp!

Mobil v zadní kapse kalhot doslova ožil.

„Zrovna jsem dorazila,“ řekla Hanna. „Jsem u vás v hale – Will mě pustil dovnitř. Kde jsi?“

„V pekle,“ zabručela jsem, protože jsem věděla, že bude jenom hůř.

Ruppp!! ozvalo se z mých oblíbených džín. Jak jsem vstala, zachytila se jejich zadní kapsa za větev.

Už víte, jak to myslím?