Hrdinové z Dračí ulice – Duchové z hlubin

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Bernd Perplies, Christian Humbeg

Hrdinové z Dračí ulice – Duchové z hlubin – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Kapitola 1
Půlnoční zkouška odvahy

Kapitola 2
Pochmurný den

Kapitola 3
Slzy a tajemství

Kapitola 4
Tři vysloužilci

Kapitola 5
… a nic než pravdu

Kapitola 6
Dobrý a špatný plán

Kapitola 7
Pátrací ještěři a bomby proti duchům

Kapitola 8
Do zbraně!

Kapitola 9
Plíživá hrůza

Kapitola 10
Klepání v hlubině

Kapitola 11
Ztraceni

Kapitola 12
Na útěku

Kapitola 13
Slavnost plná překvapení

Tomrinovi z Wiesensteinu je dvanáct a je synem velitele městské gardy. Je silný, odvážný a vždy připravený pomoci přátelům v nouzi. Někdy má ale sklony jednat ukvapeně a bez rozmýšlení.

Hanisse (Nisse) je dvanáct a žije s maminkou-kuchařkou v areálu Kouzelnické univerzity. Tam se učí čarovat, ale potají, protože je to dovoleno pouze chlapcům. Její přátelé Sando a Tomrin nepřestávají žasnout, co všechno už umí.

Sandovi je třináct a žije v Přístavní čtvrti. Od smrti rodičů se o něj stará trpaslík Gump, kterému patří hospoda Gumpův příboj. Sando je na ulici jako doma a venku se vyzná jako nikdo jiný.

Fleck je mladý létající drak se zakrnělými křídly. Sežere, na co přijde, a je děsně nešikovný. Když dostane strach, promění se v příšeru! Tomrin se Sandem a Hanissou se o něj starají.

Věnováno našim testovacím čtenářům Andree Bottlingerové, Katje Hillerové, Olivii Justové, Yvonne Stallerové a Yanniku Benzovi

– prvním odvážlivcům, kteří se vydali do ulic Bondingoru.

Kapitola 1
Půlnoční zkouška odvahy

„Snad se nebojíš?“

Wonkar se vyzývavě podíval na hubeného Borthu. Mladý trpaslík měl ruce založené v bok a vystrkoval bradu, na které mu rašily první vousy. Oči se mu leskly.

Sando si všiml, že sebou Bortha maličko trhl. Z jejich osmičlenné skupiny byl Bortha třetí nejmladší, ještě mu nebylo ani pětadvacet let – což byl u lidí věk asi sedmi let. Sahal Sandovi sotva po ramena. Mladý trpaslík se sice tvářil vzdorovitě, ale bylo vidět, že není ve své kůži.

Zkouška odvahy, kterou vymyslel Wonkar, byla doopravdy nebezpečná. Samozřejmě že každý z nich už musel svou odvahu nějakým způsobem prokázat, aby se z něj mohl stát právoplatný „permoník“. Ale ani Sando, ani žádný ze šesti trpaslíků kvůli tomu nemusel běžet do Zakázaných kopců.

Sando si vzpomněl na svůj přijímací rituál před čtyřmi roky. Jeho kamarád, trpaslík Grimbak, ho seznámil s partou trpaslíků žijících v nepoužívaných rudných dolech. Už tehdy byl jejich velitelem Wonkar. Zpočátku se mu moc nechtělo přijmout mezi trpaslíky člověčího kluka. Ale Sando nebyl obyčejný člověčí kluk. Patřil ke Gumpovi, trpasličímu hostinskému, který v bondingorské Přístavní čtvrti provozoval hospodu Gumpův příboj. U něj Sando vyrůstal, když jeho rodiče přišli před mnoha lety při požáru o život. A protože se tak Sando stal jakýmsi „polotrpaslíkem“, přijali ho nakonec permoníci mezi sebe.

Třináctiletý chlapec s dlouhými černými vlasy na ramena a v záplatovaných kalhotách se v duchu usmál. Wonkar mu tehdy uložil, aby na štít nad vchodem do radnice v Trpasličí čtvrti namaloval obličej s vyplazeným jazykem. Málem ho u toho nachytal První Permon, který velel bondingorskému trpasličímu klanu.

Jenomže dnes už takovéhle dětinské úkoly připadaly Wonkarovi hloupé. Kdo se chce stát permoníkem, musí dokázat, že má kuráž. Proto se všichni dnešní noci nacházejí na okraji Zakázaných kopců.

„Vždyť je to jasné,“ prohlásil jeden z mladých trpaslíků ve druhé řadě. „Bortha má plné kalhoty, protože se bojí, že ho odnesou duchové.“ Byl to Urbin s řídkými zcuchanými vousy spletenými do podivných copánků. Stejně zapletené copánky nosil i Gumrak Eisenschild, místní hrdina. Jenomže ten měl vousy mnohem delší a hustší než Urbin, který naopak vypadal spíš směšně.

„Žádné strachy, Bortho,“ řekl Sando trpaslíkovi a povzbudivě ho poplácal po rameni. Trpaslík přezdívaný Křemínek pocházel stejně jako Gump z klanu Wasserheberů a byl hodně vzdáleným Sandovým bratrancem. „V Zakázaných kopcích žádní duchové nejsou.“

„Ale jsou,“ trval na svém Urbin. „Už jsem je slyšel v noci naříkat.“

„To byly určitě toulavé kočky,“ odpověděl Sando. Kovárna Urbinova otce sice stála hodně blízko Hranice, takže ty strašidelné zvuky skutečně mohly přicházet z druhé strany, ale to ještě nemusí vůbec nic znamenat.

„A já jsem zase viděl mezi domy strašidelná světla,“ přisadil si Umbrin. Byl to Urbinův bratr a měl vousy obarvené na červeno. Což ovšem neznamenalo, že by vypadal méně praštěně než „Copánek“, jak Sando tajně říkal Urbinovi.

„Toulavé bludičky,“ namítl Sando. „Vždyť hned vedle je Elfí čtvrť.“

„Ale já…,“ vzpíral se Urbin.

„Všichni buďte zticha,“ napomenul je Wonkar. „Za chvíli bude půlnoc. Nastal ten správný čas.“ Obrátil se k Borthovi. „Jak se rozhodneš? Chceš se stát permoníkem, nebo ne?“

Malý trpaslík polkl a přikývl. „Udělám to.“

„Výborně,“ řekl Wonkar. „Tak pojďme, přátelé.“

Sando se společně se sedmi trpaslíky přikrčil a všichni vyběhli ze stinné vedlejší uličky. Zdálo se, že na hlavní ulici nikdo není. Vypadalo to tu jako po vymření. Nikdo se v noci nezdržoval rád v blízkosti Zakázaných kopců. Bývalá část Trpasličí čtvrti byla už celá desetiletí považovaná za prokletou.

Sando nevěděl, co přesně se tam stalo. Trpaslíci o tomto koutu Bondingoru nemluvili rádi. Prý tam došlo k několika strašlivým úmrtím, naposledy před dvaceti lety. Pak Kamenná rada trpasličího klanu rozhodla, že se této části Trpasličí čtvrti vzdá. Byly vystavěny vysoké a velice široké zdi, které dnem a nocí hlídali dobrovolníci z řad trpasličí armády. Tato Hranice, jak se zdi říkalo, měla uvěznit zlo ukrývající se v Zakázaných kopcích. Zároveň bránila tomu, aby tam kdokoli z trpaslíků omylem zabloudil.

Proto trpaslíci navršili hromady hlíny, na ně vyskládali do výšky kamenné kvádry, zarazili do země dřevěné pilíře a vystavěli malé vyhlídkové věže. Aby si ušetřili čas i práci, zabudovali do zdi i domy stojící na okraji Zakázaných kopců. Místnosti naplnili zemí, dveře a okna zatloukli prkny a na střešní šindele nakreslili trpasličí ochranné runy. Ať už za Hranicí číhalo cokoli, nahánělo jim to hrůzu.

Jenomže Hranice byla kdysi vystavěná v obrovském spěchu. Proto byly na mnoha místech otvory, kterými bylo možné se tajně protáhnout, když byl někdo dostatečně odvážný – nebo hloupý – a dostat se tudy do Zakázaných kopců.

Co z toho jsme my? pomyslel si Sando. Odvážlivci? Nebo hlupáci?

Přeběhl na druhou stranu ulice do stínu kamenného domu. S tichými povzdechy a supěním se k němu připojilo i zbývajících sedm trpaslíků. Okna byla zatlučená širokými silnými prkny. Dospěli k Hranici.

Někde v dálce začal zvon odbíjet půlnoc.

„Tak honem, musíme jít dál,“ naléhal Wonkar.

„Počkej,“ zašeptal Sando. Ukázal prstem nahoru směrem ke střeše.

Shora se ozvaly těžkopádné kroky. Patřily jednomu z trpaslíků držících na Hranici osamělou hlídku.

Permoníci ani nedýchali. Bez hnutí čekali, až dupot strážného v těžkých kožených holínkách odezní.

„Jdeme,“ zabručel Wonkar. Sáhl k opasku a vytáhl malé, na jedné straně zašpičatělé kladívko. Pak přistoupil k domovním dveřím.

Několika rychlými nacvičenými pohyby zapáčil a uvolnil dvě těžká prkna, kterými byly dveře křížem zatlučené. Sando od něj prkna vzal a opatrně je opřel o zeď. Až budou mít po výpravě, přitlučou prkna zpátky na dveře, aby si nikdo ničeho nevšiml. Permoníci dveře otevřeli a vklouzli do domu.

Nacházel se zde velký otvor, kterým bylo možné dostat se za Hranici. Přestože byl vchod do domu zatlučený prkny, trpaslíci zapomněli zaplnit jeho místnosti kameny a zemí. Když už se někomu povedlo proniknout dovnitř, mohl se po nízkých místnostech pohybovat celkem bez potíží.

Permoníci v čele se Sandem prošli celým přízemím pěkně v řadě za sebou a pak vyběhli po schodech nahoru do druhého patra. Tam, v někdejší ložnici dávno odstěhovaných obyvatel domu, bylo široké okno směřující na jih – k Zakázaným kopcům.

Odstranit z okna dřevěné zábrany bylo mnohem snazší, protože byly připevněné jen lehce. Trpaslíci touto cestou do Zakázaných kopců nepronikali poprvé. Jenomže pokaždé se tam vypravili za bílého dne, ještě nikdy v noci.

„Tak dobře,“ řekl Wonkar, když všichni společně hleděli z okna na temné Zakázané kopce. „Teď tě spustíme na laně dolů, Bortho. Pak proběhneš ulicemi až k tamhleté věži. Vidíš ji?“ Ukázal na tmavou stavbu tyčící se nad střechami opuštěných ulic. „Pod střechou věže jsou okenní otvory. Chci, aby sis s sebou vzal svíčku, kterou tam zapálíš, a pak nám s ní zamáváš.“ Vytáhl z brašny připevněné na koženém opasku kousek svíčky a plechovku s křesací soupravou a obojí podal Borthovi. „Až se vrátíš, budeš slavnostně jmenován jedním z nás.“

Bortha stiskl rty a přikývl. „V pohodě,“ řekl. Zdál se být ve tváři hodně bledý, ale možná, že za to mohl měsíc, který byl bezmála v úplňku. Jeho bledé světlo probleskovalo z noční oblohy skrz potrhané mraky.

„Tumrile, lano.“

Předstoupil urostlý mladý trpaslík, dosahující Sandovi téměř ke špičce nosu, a zvedl stočené lano, které vláčel po celou dobu s sebou. Wonkar uchopil konec lana a přivázal ho Borthovi k opasku. Druhý konec popadl Sando. Všichni trpaslíci se shlukli kolem něj – kromě Tumrila, Urbina a Umbrina tam byl ještě Grimbak a jeho bratranec Thimon – a také se chopili lana.

„Hodně štěstí, Bortho,“ popřál malému trpaslíkovi Sando. Pak ho spustili dolů na ulici.

Když se Bortha ocitl na zemi, odvázal si lano od opasku a rozhlédl se. V ruce pevně svíral svíčku a plechovku. Po chvilce váhání se rozběhl. Brzy zmizel ve stínu domů.

Odněkud z dálky se ozvalo žalostné zakvílení. Sando se mimoděk otřásl. Tohle vůbec nezní jako toulavá kočka.

„To nebyl dobrý nápad, to vůbec nebyl dobrý nápad,“ mumlal Grimbak. Popotahoval se za krátké světle hnědé vousy.

„Buď zticha,“ zavrčel Wonkar. „Nic se mu nestane.“ Přimhouřenýma očima hleděl na věž, jejíž šindelová střecha se v měsíčním světle leskla.

„Ale co když probudí duchy?“ zeptal se tiše Thimon. Bylo mu osmnáct let a byl ze všech permoníků nejmladší – mladší než on byl už jen Sando.

Sando si odfrkl. „Už s těmi vašimi duchy dejte pokoj. Ať se v Zakázaných kopcích stalo cokoli, duchové s tím nemají nic společného. Duchové lidi nezabíjejí.“

Urbin s Umbrinem se na sebe významně podívali. Wonkar zakašlal.

„Co je?“ zeptal se Sando podrážděně.

„Taky že nikdo nezabíjel lidi,“ začal se vysvětlovat zasmušilý Grimbak. „Ale trpaslíky.“

Chlapec rozhodil rukama. „Lidé nebo trpaslíci, vždyť je to přece jedno. Dejte už s těmi strašidelnými historkami pokoj. Venku je tma a je to tam opuštěné. Ale to je všechno. Žádní duchové nejsou!“

Sando samozřejmě věděl, že nemá pravdu. Duchové existují. Sice se objevují jen zřídka, ale existují. V Gumpově příboji o nich vyslechl už nejednu historku. Po zuby ozbrojené skupiny rytířů štěstěny vyprávěly o děsivých pohřebištích, kde se scházejí strašidla bez těl. A staří lodníci si šuškali o bledých ženách ve vodách mohutné řeky Fleet, která protéká napříč celým Mintarijským královstvím a skrz Bondingor. Ale to všechno je hodně daleko, pomyslel si. Tady žádní duchové nejsou… Určitě ne…

„Tamhle!“ vykřikl náhle Urbin a Sanda vylekal natolik, že sebou pořádně škubl. „Svíčka.“

Permoníci se začali tlačit v okně a hleděli na černou věž tyčící se v dálce. V sotva rozeznatelném okenním otvoru těsně pod střechou svítilo malé světýlko. Komíhalo se ze strany na stranu. Bortha jim mával svíčkou přesně podle domluvy.

„Dokázal to.“ Sandovi spadl kámen ze srdce. Vždyť to říkal: Tam venku nic není. A není tedy důvod dělat si starosti.

Světýlko ve věžním okně zhaslo.

Sando se otočil k Wonkarovi, který spokojeně pokyvoval hlavou.

„Už brzy bude po všem. Jakmile se Bortha vrátí, bude patřit mezi nás. Každopádně dokázal, že má odvahy víc než dost.“

„To je toho,“ prohlásil Urbin nafoukaně. „Taky bych klidně běžel k věži. A nejen že bych tam zapálil svíčku, ale klidně bych tam i přenocoval.“

„Tak to udělej,“ vyzval ho Sando. „Do ranního rozbřesku chybí už jen pár hodin. Vsadím se, že k tomu nenajdeš odvahu.“

„Udělal bych to, ale ráno za východu slunce musím být doma. Městský maršál si u nás objednal výzbroj a otec by mě přerazil, kdybych mu nepomohl.“ Urbinův a Umbrinův otec byl kovář a udržoval vynikající obchodní vztahy s palácem barona z Bondingoru.

„No tak to raději honem utíkej domů, ať nedostaneš výprask,“ poškleboval se mu Sando.

„Buď zticha, ty jeden polotrpaslíku s holou bradou,“ zavrčel zamračený Urbin. Sevřel ruce v pěst a chtěl se na Sanda vrhnout.

„Nehádejte se,“ vložil se mezi ně Wonkar. Položil Urbinovi ruku na rameno a současně se varovně podíval na Sanda. „Je to jasné? Nebo si to chce někdo z vás rozdat se mnou?“

Urbin sklopil oči a Sando zavrtěl hlavou. Mladého trpaslíka se nebál, ale Wonkar celé skupině určitě nevelí jen tak pro nic za nic. Za čtyřicet let by se chtěl stát novým Gumrakem Eisenschildem. „Omlouvám se, Wonkare. Jen by nikdo neměl prohlašovat, že to, co Bortha právě udělal, je jen nějaká maličkost.“

„Taky bych řekl,“ souhlasil s ním Wonkar. „Ten mladík je zatraceně odvážný. Máš stejný názor, Urbine, že ano?“

Sando zahlédl, jak velitel permoníků „Copánkovi“ pevně stiskl rameno, a Sando moc dobře věděl, že Wonkar má doslova železný stisk.

„Je to tak, Wonkare,“ vyhekl mladý trpaslík s řídkými vousy. „Ve všem s tebou souhlasím.“

„Když už tu o něm tak mluvíme…,“ ozval se Grimbak. „Kde ten Bortha vlastně je?“

Sando přimhouřil oči a podíval se z okna. Dobrá otázka. Už uběhla spousta času. Bortha se měl dávno objevit dole před domem. Ale nikdo tam nebyl. Na temné ulici panovalo hrobové ticho. Sandovi se nepříjemně sevřel žaludek.

„Třeba si musel odskočit,“ uvažoval Thimon.

Urbin se na něj pochybovačně podíval. „To jako že zalezl do nějakého koutu v Zakázaných kopcích, aby si ulevil?“

„No tak, určitě už brzo dorazí,“ zabručel Tumril, ale příliš přesvědčivě to neznělo.

Sando se šesti trpaslíky mlčky vyhlížel z okna do tmy. Uplynula celá věčnost. Před domem se nic nehýbalo.

„Sakryš!“ zaklel Grimbak tiše. „Tomu Křemínkovi se muselo něco přihodit.“

Umbrin zamyšleně pokýval hlavou.

„Odnesli ho duchové,“ vyjekl Thimon a vyvalil oči.

„Dejte mi už konečně s těmi duchy pokoj!“ rozčílil se Sando. Pak se kousl do rtu. Nechtěl na Thimona takhle vyjet. Ale Bortha zkrátka patří do jeho klanu. A Sando se za něj cítil tak trochu zodpovědný.

Vtom k nim dolehlo protáhlé naříkavé zavytí. Ozvalo se neskutečně blízko! Sandovi se zježily vlasy. Vytřeštěnýma očima vyhlédl ven.

„Tamhle je nějaké světlo!“ vykřikl Umbrin. „To jsou určitě ti duchové!“ Rozčileně si prohrábl prsty červený plnovous a ukázal na střechy za první řadou domů.

A skutečně. Ve vzduchu se objevila zlověstná zelená záře.

„Já mizím,“ prohlásil Umbrin vyděšeně a otočil se k odchodu. Urbin se k bratrovi přidal.

„Počkejte!“ vykřikl Sando a chytil Umbrina za paži. „Nemůžeme jen tak utéct. Musíme najít Borthu. Třeba se zranil a teď tam někde venku leží. Nebo mohl zabloudit.“

„Nebo ho dostali duchové z hlubin.“ Trpaslík s červenými vousy zavrtěl hlavou. „Do toho já nejdu.“ Vytrhl se ze Sandova sevření a s bratrem v patách vyrazil pryč.

„Počkejte na mě,“ žadonil Tumril, upustil konec lana, který po celou dobu svíral v ruce, a rozběhl se za oběma trpaslíky.

Thimon popošel k Sandovi. „Já tu zůstanu a pomůžu ti.“

„Nic takového,“ řekl Grimbak a přitáhl ho k sobě. Podíval se na Sanda. „Je mi líto, příteli, ale ani já tam nepůjdu. Dnes v noci ne.“

Sando se otočil na Wonkara. „A co ty? Ty jsi tady vůdce.“

Ve Wonkarově tváři se zračilo napětí. Bylo vidět, že rozhodnutí je pro něj velice těžké. „Nemáme ani zbraně,“ pronesl nakonec. „S těmi duchy nic nepořídíme.“

„Neexistují žádní…,“ začal opět namítat Sando.

„Ale ano, existují!“ skočil mu do řeči nebývale prudce Wonkar. Téměř křičel. „Kdysi zabili mého otce!“ Pak se trochu uklidnil. „Jednou jim to spočítám,“ zavrčel tiše. „Ale ne dnes v noci a beze zbraní…“ Otočil se k Thimonovi s Grimbakem. „Tak pojďme, permoníci.“

Thimon se zatvářil vzdorovitě. „Ne.“

„Ale ano,“ přikázal mu přísně Grimbak a začal trpaslíka postrkovat před sebou směrem ke schodišti.

„A co ty, Sando?“ zeptal se Wonkar. „Jdeš s námi?“

Sando zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Musím něco udělat.“

Wonkar pokrčil rameny. „Tak tedy hodně štěstí.“ Všichni tři zmizeli na schodech.

Sando byl náhle úplně sám. Cloumal jím bezmocný vztek. Pevně stiskl rty a v duchu se proklínal, že nechal všechno dojít tak daleko. Neměl připustit, aby Wonkar poslal Borthu do Zakázaných kopců. Hranice tu určitě nebyla vybudovaná jen tak pro nic za nic.

Znovu se zahleděl na opuštěnou ulici se zoufalou nadějí, že se tam Bortha náhle objeví.

Ale nepřišel.

Znovu se ozvalo děsivé vytí. Zdálo se, že přichází z větší dálky. Ale tam dole něco žije – a určitě to nejsou kočky.

Sando polkl. „Tohle sám nedokážu,“ zamumlal. „Potřebuji pomoc.“

S posledním provinilým pohledem se chlapec pomalu odvrátil od okna. Ještě nikdy mu nic nepřišlo tak těžké.