Spirit Animals – Skrytá hrozba

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Spirit Animals – Skrytá hrozba – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Victorii a Williamovi.

– M. S.

1.
BRIGAN

Les byl temný a plný zvířat. Mezi stromy se nocí neslo klapání, vrčení a třepotání křídel.

Ve slabém světle lucerny stály dvě postavy, muž a chlapec, a oba upřeně pozorovali malou lahvičku. Vypadala úplně obyčejně, obsahovala však vzácnou tekutinu: mocný lektvar, který dokázal vytvořit nucené pouto mezi člověkem a zvířetem.

„Nebude to bolet?“ zeptal se chlapec. Měl na sobě elegantní oděv a ani strach z jeho obličeje nevymazal povýšenost a krutost. Jako syn šlechtice by Devin Trunswick nikdy nepřiznal, že se bojí tmy, ačkoli tady byla spousta děsivých věcí.

Ten muž, Zeríf, si povytáhl vyšívanou kapuci svého pláště, aby mu hoch lépe viděl do očí. Pozvedl lahvičku a řekl: „Copak na tom záleží? Tohle je velká pocta, lorďátko. Udělá z tebe legendu.“

Ta představa se Devinovi líbila. Právě teď byl opakem legendy. Jeho předkové tvořili dlouhou řadu Označených – lidí, kteří navázali pouto se zvířaty. Když však přišel jeho čas, Devin selhal, a přerušil tak rodovou tradici. Během nektarového obřadu, při němž všechny děti, které dosáhly předepsaného věku, dostaly od Zelenopláštníků napít Nektaru od Ninani a doufaly, že se zjeví jejich zvíře, nevyvolal nic.

A jako by to nestačilo, jeho vlastní sluha, ten nuzák z pastoušky, přivolal vlka. Vlka. A ne jen tak ledajakého. Ten kluk vyvolal vlka Brigana, jednoho z Velkých strážců.

Vystavil tím Devina veřejné potupě.

Teď ovšem nastal čas, kdy se Devin té potupy zbaví. Chystal se přivolat ještě mocnější zvíře. Chystal se na to celý život – měl to v krvi. Jeho osud tehdy nebyl zničen, jen odložen na později.

„Proč se tomu říká Žluč?“ zeptal se Devin s pohledem upřeným na lahvičku. „To nezní moc lákavě.“

„To je jen vtip,“ odvětil Zeríf úsečně.

„Já v tom nic vtipného nevidím.“

„Nektar už jsi ochutnal, ne?“

Devin přikývl a při té hořké vzpomínce se ušklíbl, přestože samotný Nektar chutnal skvěle.

„Tak teď,“ řekl Zeríf a nakrčil nos, „ochutnáš Žluč. Pak ten vtip pochopíš. Slibuju.“

Chlapec se letmo ohlédl mezi stromy, odkud se ozvalo tiché zavrčení. Vedle něj šplhal po pavučině pavouk s tvrdým a lesklým zadečkem. Devin se snažil stát mimo jeho dráhu.

„Ať vyvolám jakékoli zvíře, bude mě poslouchat, je to tak?“ ujišťoval se. „Udělá všechno, co řeknu?“

„Svazek ustavený pomocí Žluči je jiný než pouto, které vznikne po požití Nektaru,“ vysvětlil mu Zeríf. „Nektar je možná sladší, ale Žluč je mocnější. My máme nad celým procesem mnohem větší kontrolu. Například se vůbec nemusíš bát svazku s tím pavoukem, kterému se tak snaživě vyhýbáš.“

Devin se celý naježil zlostí, že si Zeríf všiml jeho strachu. Povýšeně odsekl: „Já se nebojím.“

Přesto ale zabloudil očima k zakryté kleci, která stála kousek od nich. Pod látkou se v ní ukrývalo zvíře, s nímž měl navázat spojení. Snažil se podle velikosti klece odhadnout, co je ten tvor zač. Klec byla vysoká, sahala mu až k hrudníku. Každou chvíli se z ní ozvalo nějaké škrábání.

Čekalo tam zvíře, v jehož společnosti měl strávit zbytek života. Zvíře, které z něj udělá hrdinu.

Zeríf podal lahvičku Devinovi. Na rtech měl široký záludný úsměv šakala. „Stačí jediný lok.“

Hoch si utřel zpocené dlaně do košile. A je to tady.

Teď už se nad něj nikdo povyšovat nebude.

Nikdo už si nedovolí pochybovat o jeho síle.

Nebude prvním zklamáním rodu Trunswicků. Stane se naopak jeho první legendou.

Žluč v otevřené lahvičce odporně páchla. Jako spálené vlasy.

Vzpomněl si, jak lahodně chutnal Nektar, jako máslo s medem. Byla to tak úžasná chvíle, jenže pak se to celé pokazilo.

Teď zvedl lahvičku ke rtům a bez dalšího váhaní Žluč polkl. Málem ji hned zase vyzvrátil – bylo to jako pít samotnou smrt a hlínu, v níž je smrt pohřbená. Ale i navzdory té černotě cítil, jak v něm něco ožívá – něco obrovského, mocného a temného. Zdálo se to větší než on sám. V tu chvíli na veškerý strach zapomněl. Vnímal, že teď dovede strach sám rozsévat.

Zeríf s úsměvem strhl látku z klece.

2.
ZELENÝ HRAD

„Už jsem skoro hotová, Urazo,“ řekla Abeke a navlékla si na štíhlou snědou ruku náramek. Hovořila k leopardici, která přecházela sem a tam ode dveří k protější zdi a zase zpátky. Vzhledem k tomu, že jejich pokoj byl pro šelmu příliš malý nebo snad šelma byla moc velká na ten pokoj, musela se nervózní leopardice vždy po pár krocích otočit.

Abeke s ní soucítila.

Během pár týdnů se jejich svět scvrkl z otevřené krajiny Niloje do bludiště výcvikového tábora a pak znovu do téhle ostrovní pevnosti: Zeleného hradu, hlavního sídla Zelenopláštníků, strážců Erdasu. Abeke musela uznat, že pevnost je impozantní. Šlo o majestátní kamennou stavbu tyčící se nad vodopádem. Nicméně ona i Uraza zastávaly názor, že okolní les je mnohem lákavější.

Zvenku se k ní doneslo vyzvánění ze vzdálené věže. Tři údery zvonu je volaly k výcviku.

Uraza ještě zrychlila krok a začala tiše mručet.

„No dobrá, už jdeme!“ Abeke si utáhla náramek, aby jí nesklouzl z ruky. Přestože se zdál spletený z drátků, šlo o povařené chlupy ze sloního ocasu. Čtyři uzlíky symbolizovaly slunce, oheň, vodu a vítr. Ten náramek dostala od své dokonalé sestry Soamy, když opouštěla vesnici. Prý nosí štěstí.

Abeke si ovšem nebyla jistá, jestli ji od jejího odchodu z Niloje provázelo zrovna štěstí. Vyvolala při nektarovém obřadu jednoho z Velkých strážců, což vypadalo jako obrovské štěstí. Jenže prakticky hned potom se nechala naverbovat lidmi, kteří byli tajně spolčení s Požíračem, nepřítelem celého světa. To byla rozhodně smůla.

Jakmile svoji chybu odhalila, Zelenopláštníci ji přijali mezi sebe. Věděla, že by z toho měla být šťastná. Vždyť ji klidně mohli odmítnout. Nyní to však za štěstí nepovažovala. Během těch bouřlivých událostí si našla jediného přítele, Šejna. Ten ale zůstal na druhé straně, na straně dobyvatelů. Vyměnila ho za tři děti, které jí nedůvěřovaly.

Teď si ovšem říkala, že jí ke štěstí postačí, pokud se v tom obrovském hradě znovu neztratí.

Když otevřela dveře, hodila si na sebe zelený plášť, který znamenal, že se zavázala k obraně Erdasu. Slabě osvětlenou kamennou chodbou se nesly nejrůznější zvuky. Povykování opice, hluboký mužský hlas, hýkání osla, klapot kroků nebo kopyt. Abeke se přikrčila, protože těsně nad ní proletěl banánově žlutý pták.

Jakmile však ptáka zahlédla Uraza, s radostným a dosti výhrůžným vrčením vyskočila do vzduchu. Pták zavřeštěl. Leopardice po něm už už chňapala, ale Abeke ji popadla za ocas a strhla ji k zemi.

Uraza podrážděně zakňučela a otočila se s hrozivě vyceněnými zuby.

Abeke ztuhla.

Pak leopardici došlo, kdo ji chytil za ocas. Přestala cenit zuby a nasadila ublížený pohled. Pták odletěl pryč.

„Promiň,“ řekla Abeke. „Ale vždyť je to něčí zvíře!“

Člověk by si myslel, že Velký strážce pochopí, proč se nemají žrát cizí spirituální zvířata, jenže v Uraze čas od času jednoduše nad strážcem zvítězila šelma.

„Možná bychom mohly zkusit tohle,“ navrhla Abeke Uraze a natáhla k ní ruku. Všechna spirituální zvířata uměla přejít do klidového stavu. Kdyby ji teď Uraza poslechla, proměnila by se v tetování na její kůži. A tetování cizí zvířata nesežere.

Jenže Uraza už měla věznění plné zuby. Dlouze si nataženou paži prohlédla, pak se otočila a rozběhla se chodbou.

Abeke na ni nenaléhala. Už tak měly zpoždění. Jak spěchala chodbou za svou leopardicí, různí Zelenopláštníci na ni mávali a zdravili ji. Abeke by jim ráda tu laskavost oplatila, neznala je však tak dobře, aby je také mohla oslovit jménem. Všichni čtyři nováčci v pevnosti – Abeke, Rolan, Mej-lin a Conor – byli dobře známí. Čtyři děti, kterým se nějak povedlo přivolat Čtyři Padlé.

Uraza před ní s tázavým mručením běžela dolů po točitém schodišti. U paty schodiště se obě zastavily. Před nimi se rozbíhaly dvě chodby, obě s bíle omítnutými stěnami a dřevěnými stropními trámy. Jenom jedna však směřovala do výcvikového sálu.

„Tak co, Urazo?“ zeptala se Abeke. Uraza zvedla fialové oči ke stropu a pomalu máchala dlouhým ocasem.

Najednou Abeke došlo, že nevypadá jako šelma, která se rozhoduje, jakou cestou se vydá. Vypadala jako šelma, která se chystá…

Uraza vyskočila. Jako černozlatý blesk se vrhla kupředu a hrozivě zavrčela. Abeke nejprve blesklo hlavou: To je ale úžasné zvíře!

Pak ale pochopila, že Uraza je na lovu. Její kořist seděla na stupínku na stěně. Bylo to malé zvířátko připomínající veverku s růžovýma nohama, pruhovanými zády a velkýma očima. Abeke hádala, že to nejspíš bude vakoveverka.

Podle Urazy to byla hlavně lahůdka.

„Urazo!“ Abeke znovu chňapla po jejím ocase, jenže tentokrát na něj nedosáhla. Vakoveverka se odrazila a s roztaženými končetinami se nesla vzduchem k protější stěně. Mezi tlapkami měla nataženou kůži, takže její tělo vypadalo jako chlupatá plachta.

Uraza se po ní vrhla. Její kořist uskočila a obě se hnaly chodbou. Vakoveverka přistála na stole a Uraza ten stůl převrátila. Pak se zvířátko posadilo na tapisérii zobrazující Olvana, velitele Zelenopláštníků. Uraza textilii strhla ze stěny. Abeke cítila, jak přichází o poslední zbytky důstojnosti.

Bezmocně běžela za nimi. Podařilo se jí chytit Urazu za zadní nohu, jenže leopardice se jí lehce vysmekla. Abeke v ruce zůstalo jen pár černožlutých chlupů.

Honička pokračovala. Všichni tři vtrhli z chodby do malé jídelny, ve které Abeke ještě nikdy nebyla. U stolu seděli lidé. Abeke se rozběhla okolo, ale vakoveverka s Urazou v patách se řítily přímo přes stůl. Talíře s jídlem létaly vzduchem. Jednomu z mužů přistála jeho porce ovesné kaše přímo v obličeji. Nějaká žena kousek od něj jen tak tak stihla zavřít oči před náletem ovoce.

Vyvolaly tím u snídaně velké pobouření.

Abeke na sobě cítila pohledy Zelenopláštníků. Měla chuť zakřičet: Za to může ona, ne já! Věděla však, co by jí na to odpověděli.

Ty máš přece mít své zvíře vychované.

Copak tě vůbec neposlouchá?

Za tohle můžeš ty!

Je to tvoje chyba.

Možná sem nakonec vůbec nepatříš.

Na omluvy ani na odklízení škod nebyl čas. Abeke utíkala za zvířaty, která se prohnala několika klikatými chodbami a velkou místností plnou židlí až do nějaké haly s klenutým portálem. Vakoveverka vydávala vyděšené pištivé zvuky, připomínající vrzající houpací křeslo.

Abeke ztěžka oddechovala. V Niloji dokázala sledovat zvířata celé hodiny, aniž by se zadýchala. Co se to s ní v tomhle hradě dělo?

„Urazo,“ řekla a držela si bok, v kterém ji píchalo. „Jsme tady, abychom zachraňovaly svět… ne abys ho celý sežrala!“

To Urazu konečně zastavilo. Vakoveverka využila příležitosti a našla si úkryt na lustru. Ona i Abeke si vydechly úlevou.

Uraza kroužila pod lustrem, ale honička byla u konce.