Inna Rottová

Vystudovala Strojní fakultu Vysoké školy textilní, obor konstrukce strojů a přístrojů provozu lehkého a textilního průmyslu, poté rok pracovala jako konstruktérka v Závodech textilního strojírenství a po přestěhování do Prahy působila ve Výzkumném stavu pro sdělovací techniku (VÚST).

V letech 1963–1971 byla učitelkou odborných předmětů na učňovské škole, poté (1971–1992) se živila jako tlumočnice a překladatelka na volné noze. Publikovala přes 400 povídek v různých časopisech a novinových přílohách. Vydala již přes 26 knih, které začaly vycházet od r. 1990. Až do roku 1998 publikovala pod jménem Mirovská, od r. 98 píše pod jménem Rottová (někdy taky Rott).

Vzkaz na starém záznamníku

Sabina Hronová dostává hlášení, že v jednom ze sídlištních bytů našli mrtvou starou paní, bývalou vychovatelku v dětském domově. Vypadá to jako nešťastná náhoda, ale nic není takové, jak se na první pohled jeví. V její poštovní schránce se najde lístek, který ji zve na důležitou schůzku v kavárně. Sabina se spojí s odesílatelem lístku, inženýrem Mrázkem, a dozvídá se, že na jeho starý záznamník přišel podivný vzkaz...

Inna Rottová

Vzkaz na starém záznamníku

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

©Inna Rottová c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-069-7

Obsah

Vzkaz na starém záznamníku

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

KAPITOLA PRVNÍ

1

Zamykal jsem dveře bytu a zaslechl, že zvoní telefon.

Chvíli jsem váhal. Nerad bych přišel pozdě na přednášku z psychologie v rámci Univerzity třetího věku. Už samotný název přednášky mě fascinoval: „Těšte se ze zážitků. Ne z věcí.“ Vlastně to odpovídalo mému životnímu krédu. Ale taky to byl jeden z důvodů, proč ode mne odešla má žena.

Nerozhodně jsem stál u dveří. Telefon pořád zvonil.

Na pevnou linku mi už dávno nikdo nevolal. Dokonce mě sem tam napadlo, že vlastně pevnou linku nepotřebuji. Zbytečně za ni platím. A navíc minimálně jednou měsíčně se ozval nějaký mladý ženský hlas a přesvědčoval mě o výhodách různých tarifů.

Asi je to i tentokrát nějaký dealer nebo někdo, kdo bude nabízet nějaké služby. Ta jejich ujišťování, že všechno bude zadarmo, mě přímo urážela. Proč mě považují za úplného blbce? Kdyby si aspoň uvědomili, že titul před mým jménem znamená, že jsem přece jen něco vystudoval a umím počítat a logicky myslet.

Udělal jsem krok ode dveří.

Tu jsem uslyšel, jak cvakl záznamník a ozval se dívčí hlas.

Obchodní zástupci vzkazy na záznamníku nenechávají.

„Paní Turnovská! Volám paní Františce Turnovské! Tady je Klárka Lénská.“

Honem jsem odemkl dveře.

Jakási dívka do telefonu skoro křičela:

„Prosím, vyřiďte jí, že to vůbec není škola! Prosím! Dělají tu z nás…“

Vlítl jsem do kuchyně, kde na poličce mezi kuchařkami stál na tlustém telefonním seznamu přístroj.

Ale místo dívčího hlasu jsem ze záznamníku zaslechl podivný hluk. Tlumený mužský hlas něco vyštěkl. Nerozuměl jsem, co.

Zvedl jsem sluchátko.

„Haló! Haló!“

V sluchátku něco prásklo. Jako by na druhém konci něco někam spadlo. Pak podivné hučení. Chvíli ticho.

Najednou ženský hlas, který rozhodně nepatřil dívce, s přehnanou artikulací oznámil:

„Promiňte, to je omyl.“

Následovalo tutání. A ticho.

Položil jsem sluchátko zpátky na přístroj. Čekal jsem. Doufal jsem, že snad ta Klárka zase zavolá. Nebo mi ten neznámý ženský hlas vysvětlí, komu a proč neznámá Klárka volala. Podle hlasu se jí něco přihodilo.

Ale mohlo ji přece napadnout, že volá na nesprávné číslo. V záznamníku mám nahraný svůj hlas oznamující, že momentálně nejsem doma a prosím, aby mi po zvukovém signálu nechali vzkaz.

Vlastně volající dívka asi sama pochopila, že je to omyl. Přesto hned nezavěsila. A naléhavě prosila, aby jakési Františce Turnovské vyřídili, že to není škola… Ale někdo jí překazil, aby řekla, co tam „z nás dělají“.

Vybavily se mi hrůzostrašné historky, jak nevinné dívky nutí k prostituci.

Ale vždyť se jednalo o nějakou školu… Proč si hned představuji to nejhorší? Co když je to nějaká hysterická studentka, které se ta škola nebo někdo z kantorů tak nelíbí, že si na ni chtěla stěžovat?

Najednou telefon zazvonil.

Popadl jsem sluchátko. „Haló! Haló!“

Nikdo se neozýval.

„Haló! Slečno Lénská?“

Ticho.

„Kdo, prosím, volá?“

Do sluchátka někdo tiše dýchal.

Do začátku přednášky zbývalo necelé půl hodiny. Teď všechno bude záležet na tom, jak chytnu autobus a jak dlouho budu čekat na metro.

Šel jsem ke dveřím.

Zase zazvonil telefon.

Jedním skokem jsem byl zpátky u aparátu. Zvedl jsem sluchátko. Ale asi pozdě.

Najednou mě napadlo, že mi volá Helena. Před půl rokem jsme se rozešli. Ale několikrát mi přesto zavolala. Svým krásným sexy altem, kterého dosáhla nezřízeným kouřením a pitím, řekla jen: „To jsem já,“ a zavěsila. Tentokrát se mě asi chce zeptat, jestli bych s ní nešel na taneční festival. Teď právě probíhá v Praze. Pořád hledá záminky, abychom se setkali.

Vyťukal jsem Helenino číslo.

Ozval se záznamník. Na rozdíl od mého starého záznamníku měla moderní přístroj. Digitální. Heleniným hlasem požádal, aby volající zanechal své číslo.

To ještě neznamenalo, že není doma. Jen zjišťuje, kdo jí volá, a podle toho se buď ozve hned, nebo později, nebo vůbec. Dělal jsem to taky tak.

„Heleno, to jsem já,“ ovšemže jsem se nemusel představovat. „Že jsi mi před chvílí zkoušela volat? Až budu mít čas…“ chtěl jsem říct „a chuť“, ale vyznělo by to hrubě, „...tak se ozvu. Jo, ale byl bych rád, kdybys mi vrátila klíče.“

Rychle jsem zamkl dveře. Rozhodl jsem se, že se nevrátím, i kdyby telefon zase zvonil. Ostatně, přece mám s sebou mobil.

Honem jsem seběhl ze schodů. Občas si sám před sebou předstírám, že mi není sedmdesát. Ale jen necelých padesát.

Zdálky jsem viděl přijíždět autobus. Utíkal jsem přes ulici. Málem jsem se dostal pod auto. Nečekaně vystartovalo od chodníku těsně u vchodu do domu.

Naštěstí mě řidič autobusu zahlédl a zase otevřel přední dveře.

2

Přednáška byla tak fascinující, že telefonní omyl se mi úplně vykouřil z hlavy.

Přednášející byl třicetiletý kluk. Kupodivu inženýr. Odborník přes počítače. Pořád se odvolával na knihu Daniela H. Pinka Úplně nová mysl. Buduji muset sehnat.

Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř.

Překvapeně jsem se rozhlédl. Předsíň vypadala nějak jinak. Něco se tu změnilo. Že bych byl tolik pod vlivem té přednášky?

Nakoukl jsem do obýváku. Všechno bylo na svých místech — knihy, plastiky, rádio, televizor, počítač, tiskárna. Konferenční stolek, pohovka a křesla. Vlastně křesla stála trochu jinak. Příliš blízko ke stolku. Normálně stála o kus dál.

Okamžitě se mi vybavil jeden z výroků přednášky. Dokonce jsem si ho zapsal do bloku: „Normální neznamená dobré.“

Když to přednášející vyřkl, v duchu jsem se zasmál. Měl jsem rád slovo „normální“. Takové příjemné slovo zbavující člověka odpovědnosti. Všechno podle normy. V normě. Normální… Je hezky studené a šedivé. Podstatně se liší od barevného až laskavého, ale konkrétně nezměřitelného slova „obvyklé“…

Ač jsem technik, docela rád jsem si hrál se slovíčky a pojmy. Slovo „normální“ je mi jaksi blíž. Pochází od „normy“, která je v technice přesně stanovená a musí se dodržovat. Ale v ostatních oborech a taky v životě často vůbec není ani správná, ani dobrá a časem je překonaná.

Pořád jsem byl pod dojmem přednášky. Dokonce mě napadlo, že asi mám moc vyvinutou pravou hemisféru. Radost z podobných neužitečných hrátek a nevysvětlitelné pocity mají podle mladého lektora lidé s vyvinutou pravou mozkovou hemisférou.

Tu se mi vybavil spolužák z gymnázia Honza Weis. Po návratu z krátké dovolené v odborářské zotavovně najednou vycítil, že v jeho nepřítomnosti byt někdo navštívil. Bezpečně vedený instinktem, který by se dal přirovnat k psímu čichu, objevil štěnici za obrazem Ladislava Maredy. Mareda byl taky náš spolužák z gymnázia. Své obrazy rozdával přátelům a známým. Nechtěl mít nic společného ani se Svazem výtvarníků, ani s organizací Dílo. Živil se jako redaktor technického zpravodaje a umřel rok po revoluci. Teď jeho obrazy visí v několika významných tuzemských a zahraničních galeriích a na aukcích se prodávají za desítky tisíc eur.

Potlačil jsem myšlenky na Weisse a Maredu a hned jsem si vzpomněl na podivný vzkaz.

Šel jsem do kuchyně. Podíval jsem se na záznamník. Byl to skoro starožitný přístroj. Uvnitř byly umístěny dvě magnetofonové kazety. Jedna měla krátkou pásku, na kterou byl nahrán můj hlas, a druhá ― dlouhou, na kterou se nahrával vzkaz volajícího. Kazeta se vzkazy se dala vyndat, přehrát na jakémkoliv kazetovém magnetofonu a uschovat.

K tomu starému záznamníku jsem měl skoro citový vztah. V polovině osmdesátých let mi ho jako vzácnou novinku propašoval ze Západního Německa kolega z projekční kanceláře. Byl to slušný muž a cítil výčitky svědomí, že ho na konferenci o nových směrech v přístrojové technice poslali místo mne. Podnikoví kádrováci mi odmítli vydat služební pas. Kolega přednesl můj referát, který měl velký úspěch. Otiskli ho ve sborníku a v technickém časopisu. Za honorář mi kolega koupil záznamník. Byl to opravdu vzácně slušný muž.

Záznamník mi sloužil bez poruch už více než dvacet let. Zatím jsem ho nehodlal nahradit žádným digitálním přístrojem. Jen v případě, kdybych úplně zrušil pevnou linku. Ale to bych nepotřeboval žádný záznamník.

Světýlko oznamující nové vzkazy nesvítilo.

Vůbec jsem si nemohl vzpomenout, že bych záznamník vypnul.

Zapnul jsem ho. Zmáčkl jsem tlačítko přehrávání. Ale ozvalo se jen tiché šustění. Žádný záznam.

Znepokojil jsem se. To už jsem tak sklerotický a nepamatuji si, že jsem přístroj nejen vypnul, ale taky smazal všechny vzkazy?

Otevřel jsem kryt.

Nechápavě jsem zíral na místo, kde měla být nahrávací kazeta. Jen kolíky se poslušně otáčely naprázdno. Kazeta s nahrávkou dívčího hlasu byla pryč.

Podlomila se mi kolena.

Musel jsem se posadit.

3

Nevím, jak dlouho jsem nechápavě zíral na záznamník.

Někdo se musel dostat do mého bytu a sebrat kazetu.

Ale jak? Jak to, že měl mé klíče? Dveře měly dva bezpečnostní zámky. I když jsem zamykal jen najeden. Připadalo mi dost nepravděpodobné, aby můj jedna plus jedna v paneláku na sídlišti stál zlodějům za vloupání. Přece kvůli starému záznamníku, starožitnému rádiu a pomalému počítači se směšně nízkým výkonem a primitivním programem bez internetu nebudou zloději ztrácet čas.

Pro každý případ jsem si šel ještě prohlédnout zámek u dveří. Byl neporušený. Jen nepatrné škrábnutí, spíš špinavá rýha, která tam snad byla už dlouho.

Zase jsem šel do obýváku. Prohlídl jsem si knihovnu. Pohovku a křesla. Žádné stopy…

Ačkoliv…

Kovral na podlaze…

No jasně! Ráno jsem přece zakopl o vybouleninu u křesla. A teď tam nebyla žádná. Někdo kovral narovnal, a proto ta posunutá křesla.

A tu jsem se nahlas rozesmál. Jsem to ale blbec! Idiot!

Určitě tu byla Helena!

4

Měl jsem dvě milenky, totiž přítelkyně. Helenu a Janu.

S bývalou tanečnicí Helenou Vydrovou jsem se seznámil v kulturním středisku. Vedla tam baletní kroužek, do kterého chodila má vnučka. Několikrát jsem ji musel vyzvednout, když má dcera ani bývalá manželka neměly čas.

Helena byla o třicet let mladší, ale tvrdila mi, že se jí líbí jen starší chlapi.

S mou vrstevnicí inženýrkou Janou Fišerovou jsem se seznámil v knihovně.

Stál jsem za ní v řadě a všiml si, že vrací několik detektivek. Nahlas jsem se tomu podivil. Ženy a literární kritikové podle mě detektivky nečtou.

Žena se zasmála a uvedla několik klasických děl, která bychom dnes označili za detektivky nebo aspoň krimi literaturu. Dokonce mi připomněla biblický příběh Ábela a Kaina. Je tam taky vražda, krátký výslech a potrestání…

To mě zaujalo. Pozval jsem ji do bufetu na kávu. Za půl hodiny jsme už oba věděli, že na spoustu věcí máme stejné názory a podobný vkus. Navíc v sobě měla něco, co mě odjakživa u žen přitahovalo.

S Helenou jsem spal, občas jsem si s ní povídal a vodil ji na knižní prezentace, výtvarné vernisáže, na divadelní a filmové premiéry, na koncerty a na jiné společenské akce. Mezi umělci jsem měl spoustu bývalých spolužáků z gymnázia a mé jméno kolovalo v seznamech stálých hostů, kteří na společenských akcích měli jednoduchou úlohu — zaplnit sál a tleskat řečníkům při oficiální části.

S Helenou jsem měl pocit, že si vedle té nápadně mladší ženy získávám větší prestiž a punc úspěšného a významného muže.

S Janou jsem si hodně povídal, občas s ní spal, ale nikdy jsem ji nevodil do společnosti. Vedle své vrstevnice, jakkoliv příjemné, bych si žádnou prestiž ani punc nezískal.

Helena byla třikrát rozvedená. Hned v prvních dnech naší známosti přinesla do mého bytu pár svých věcí. Vyžádala si klíče a její návštěvy trvaly i několik dnů. Začala se u mne chovat jako doma. Za nějaký čas mi navrhla, že se ke mně nastěhuje natrvalo. Svůj byt hodlala výhodně pronajímat.

Jana byla vdova. Odmítala mě navštěvovat. Scházeli jsme se u ní doma. Ale nikdy mi nedovolila, abych u ní zůstal přes noc. Tvrdila, že si zvykla spát sama. Říkala, že v jejím věku není dobře, aby někdo zahlédl ženu ráno, když se probudí. Zvlášť, když je to muž, kterého má ráda.

Před rokem jsem se s Helenou rozešel. Hlavně kvůli tomu, že mě už nebavilo s ní bydlet. Najednou začala žárlit. Sledovala každý můj krok. Prý z lásky. Chtěla vědět, kde jsem byl, s kým jsem mluvil a o čem. Když jsem neměl chuť na milování, dělala mi scény. Nechtěla si uvědomit, že jsem přece jen starý muž. Plakala a vyčítala mi, že určitě někoho mám. Přišel jsem na to, že mi šacuje kapsy. Kontroluje mobil. Až jsem se jednou neudržel a po jednom nezdařilém milování jsem přiznal, že mám rád ještě jinou ženu.

„Kolik jí je?“ zeptala se.

„Je stejně stará jako já.“

„Snad s ní nespíš?“ smála se.

Než jsem se jí odhodlal říct pravdu, prohodila:

„Doufám, že nejsi gerontofil,“ řekla a uklidnila se. Udělala si závěr, že vztah se stařenkou Janou je založen jen na duševním souznění.

Samozřejmě jsem jí to nehodlal vyvracet.

Ale jednou při milování jsem zašeptal: „Jano…“

Helena vyskočila, vykřikla: „Ty spíš s tou stařenou!“

V tom okamžiku jsem pocítil, že jí mám plné zuby.

„Ano,“ potvrdil jsem.

„Ty hajzle!“ Hodila po mně stolní lampu. „Už mě tu nikdy neuvidíš!“

Lampa prolítla těsně kolem mého spánku.

„Tak to jsem rád,“ řekl jsem.

„Hnusný dědku!“ křikla a utekla.

Pak mi zavolala na pevnou linku:

„Martine, promiň mi to!“

Hned jsem zavěsil. Volala mi ještě několikrát. Neodpovídal jsem. Zkoušela mi volat na mobil. Se stejným výsledkem. Její esemesky jsem okamžitě mazal.

Jednou jsem jí přece jen poslal esemesku, že týden budu s dcerou a s vnučkou na horách a že ji prosím, aby si v mé nepřítomnosti odstěhovala své věci z mého bytu. Klíče ať hodí do poštovní schránky.

Pro věci přišla, když už jsem byl zpátky z hor. Plakala, pak ječela a vykřikovala urážky, nad kterými by se začervenal i příslovečný dlaždič. Pak konečně práskla dveřmi.

Ale zapomněla mi vrátit klíče.

5

Došel jsem k závěru, že kazetu se vzkazem odnesla Helena.

Dokonce se mi vybavilo, jak jsem před odchodem na přednášku čekal, jestli mi ta dívka znovu nezavolá. Pak zvonil telefon, ale nikdo se neozval. A na mé „Haló! Slečno Lénská?“ nikdo neodpověděl. Byla to jistě Helena. Pak sem přišla, aby mi vrátila klíče. A při té příležitosti si poslechla vzkaz na záznamníku. Objevila vzkaz od dívky…

Jak že se jmenovala? Klárka… Lénská…

Kupodivu, i ve svých sedmdesáti jsem sklerózou netrpěl. Měl jsem dobrou paměť. Na čísla. A dokonce i na jména. Přesně jsem si pamatoval, že sháněla jakousi Františku Turnovskou.

Takže všechno je jasné.

To mi to ale trvalo, řekl jsem si.

To je Heleně podobné. Chtěla mě přepadnout. Odemkla, prošmejdila byt a vyslechla dívčin vzkaz.

Ta „slečna Lénská“ ji musela pěkně vytočit. Asi se hrabala v mých věcech. Pak všude uklidila, aby zametla stopy.

Ale udělala to dost nešikovně.

Uf! Oddechl jsem si.

Šel jsem do kuchyně. Chvíli jsem rozvažoval nad telefonem. Pak jsem vyťukal Helenino číslo.

Hned se ozval její hluboký alt. Pokaždé, když jsem ji slyšel, napadlo mě, že s takovým hlasem by neměla být tanečnicí, ale hlasatelkou. Ale po našem rozchodu jsem si občas uvědomil, jak je to příjemné mít v bytě čistý vzduch, který není cítit kouřem.

„Heleno, nemělas to dělat,“ řekl jsem bez úvodu a pozdravu. Její sametový alt ve mně přes všechny její chyby rozezněl jakousi hluboko zasutou strunu.

„Co?“ ptala se udiveně.

„Nehraj, že to nevíš,“ snažil jsem se tu rozechvělou strunu umlčet. „Vím, že jsi nebyla jen dobrá tanečnice, ale taky výborná herečka.“

„Martine, proč vlastně voláš?“

V jejím hlase jsem slyšel napětí.

„Chci ti jen říct, že jsi ke mně neměla chodit a brát tu kazetu. Málem jsem dostal infarkt, než mi došlo…“

Přerušila mě:

„Jaká kazeta?“

„Ta nahrávka od dívky, to byl určitě omyl…“

V sluchátku se ozval její sexy smích.

„Chudáčku, a to je ti líto.“

„Heleno, prosím tě, pochop…“

Nehodlala nic chápat. „Nemám ponětí, o čem mluvíš.“

„Ale v tom vzkazu…“

Najednou vyštěkla:

„Tak jsi neměl tu ženskou…“

„Počkej,“ přerušil jsem ji. Změnil jsem tedy taktiku: „Heleno, vlastně jsem ti chtěl poděkovat.“

„Za co?“ štěkavou intonaci zase nahradily nízké sametové tóny. Opravdu byla škoda jejího dramatického talentu.

„Že jsi mi tak hezky uklidila byt. Ale tu kazetu…“

„Martine, fakt nevím, o jaké kazetě mluvíš,“ zapírala to, ale už se neurážela.

„Ale víš,“ trval jsem na svém. „Nemělas ji brát,“ opakoval jsem.

A najednou jsem si vzpomněl, jak mi po jedné roztržce taky sebrala kazetu se vzkazem od dívky, která maturovala na večerní průmyslovce. Učil jsem tam externě. Ta dívka vyrůstala v dětském domově, přes den pracovala u soustruhu a po večerech studovala. Sem tam jsem jí pomohl s matikou a fyzikou. Po maturitě mi na záznamníku nechala vzkaz, že by mě ráda navštívila, aby se mi odvděčila. Za týden mi Helena kazetu s omluvou vrátila a zase jsme si tehdy padli do náručí.

„Podívej se, Heleno, nemusíš mi tu kazetu vracet. Udělal jsem si kopii,“ zalhal jsem. Zároveň jsem si uvědomil, že vlastně tu kazetu ani nepotřebuji. Pokud si vzpomínám, nebyl na ní žádný další vzkaz.

„Martine, ale já opravdu…“

Nenechal jsem ji domluvit.

„Měj se hezky a díky za úklid,“ zavěsil jsem. Pocítil jsem, že ještě několik Heleniných slov, pronesených tím jejím nádherným sexy altem už nevydržím. Domluvím si s ní schůzku a zase začnou žárlivé výstupy a vášnivé smiřování.

Jenže žádná z žen a dívek, které jsem znal, se nemohla srovnávat s Helenou. Sice byla už několik let v invalidním důchodu, ale půvab pružného těla, vláčných pohybů a vznešené chůze z ní dělaly ve čtyřicítce přitažlivou ženu. Bylo příjemné objevovat se s ní ve společnosti, ale žit s ní, to bych přišel o nervy. Měla tak špatné zkušenosti s muži z divadelního a vůbec uměleckého prostředí, že ráda zakotvila u mne, obyčejného strojního inženýra. Jenže ani ta má pevná kotva nevydržela bouře její patologické žárlivosti.

Ještě chvíli jsem stál nad telefonním přístrojem. Úplně jsem viděl Helenu, jak kouří ve svém křesle u kulatého starožitného stolku. Stála na něm napodobenina starých telefonů. Bílý přístroj s pozlacenou vidlicí. Helena sedí, kouří a čeká, že jí zase nezavolám.

Z ničeho nic mě přepadly pochybnosti.

Co když to opravdu nebyla Helena?

Tak kdo?

Jana?

Proč by to dělala? Mimo to Jana netrpí ani náznakem žárlivosti. Aspoň to nikdy neprojevila. Ale hlavně ― přece nemá od mého bytu klíče. Jak by se dostala dovnitř?

V hlavě mi kolem dokola kroužily myšlenky: Kdo by to mohl být? A jak se dostal do mého bytu?

Zase jsem si vzpomněl na Honzu Weisse. Vyprávěl mi, že existují takoví zámečníci ― virtuózové, kteří umí otevřít jakékoliv bezpečnostní zařízení. Je pro ně hračkou dostat se do tajného sejfu, natož do obyčejného panelákového bytu.

6

V noci jsem špatně spal. Zdály se mi ztřeštěné sny: Jakási dívka, která utíká před nějakými svalovci. Chtěl jsem je zadržet, ale do cesty se mi postavila Helena. Pak zas Helena s obrovským vysavačem luxovala telefon, který zmizel v širokém nástavci. Chtěl jsem ji zarazit, ale Helena mi vyčetla, proč nezavolám paní Františce Turnovské. Namítl jsem, že neznám její číslo. Helena se dlouho smála, pak mi vynadala, že vždycky věděla, jak jsem neschopný chlap. Křičela na mě, že kdybych věděl, že Františka Turnovská je mladá ženská, už bych ji dávno vyhledal v telefonním seznamu, nebo se zeptal na informacích.

Probudil jsem se a prudce se zvedl.

Šel jsem do kuchyně. Vytáhl jsem zpod telefonu seznam. Zalistoval jsem v něm. A hned jsem objevil jméno Františka Turnovská. S číslem a adresou.

Při pohledu na číslo jsem pochopil, proč došlo k omylu. Telefonní číslo paní Turnovské se skládalo ze stejných číslic jako moje, jen v jiném pořadí. Dívka si spletla tři poslední číslice.

Chystal jsem se volat. Ale pohledem jsem zavadil o velké kuchyňské hodiny. Bylo čtvrt na pět.

Rozhodl jsem se, že počkám aspoň do půl osmé. Vrátil jsem se do postele.

A usnul jsem…

Probudil jsem se až v devět.

Okamžitě jsem si vzpomněl na včerejší příhodu.

Telefonní seznam ležel otevřený na stránce, kde bylo jméno Turnovská Františka.

Vyťukal jsem její číslo. Napřed bylo ticho a pak nepříjemné „tu-duli-tu, tu-duli-tu“. Znamení, že telefon je buď odpojen, nebo je přetížen, anebo je tam nějaká porucha.

Zkusil jsem ještě několikrát. Se stejným výsledkem.

Udělal jsem si snídani.

V deset jsem zase vyťukal číslo Turnovské. A zase se ozvaly tóny „tu-duli-tu, tu-duli-tu“. Telefon byl mimo provoz.

Podíval jsem se na adresu. Neznámá paní Turnovská bydlela dost daleko. Vážit cestu přes půl Prahy se mi kvůli nějakému telefonickému omylu vůbec nechtělo. I kdybych tu paní Turnovskou navštívil, co jí řeknu? Že nějaká dívenka jí vzkazuje, že ta škola není podle jejich představ? Že tu její stížnost sice mám nahranou na kazetě, ale má bývalá přítelkyně nahrávku odnesla a chce ji použít jako záminku k setkání.

Je to vlastně otázka, jestli ta paní Turnovská vůbec bude chtít se mnou mluvit. S neznámým mužským. Může se bát mě k sobě do domu vpustit.

A vůbec ― mám svých starostí dost. Na dnešek jsem měl v plánu vrátit knížky do knihovny, vypůjčit si toho Pinka a v čítárně si prohlédnout noviny za poslední tři dny.

V tom j sem dostal nápad. Přece za paní Turnovskou vůbec nemusím.

Z šuplíku jsem vyndal čistý list. Byl trochu zažloutlý. Papír jsem už dlouho nepoužíval.

Skoro tiskacími písmeny jsem napsal:

Vážená paní Františko Turnovská,

včera na mém záznamníku slečna Klára Lénská omylem nechala pro vás sdělení o jakési škole. Ale technická nedokonalost mého přístroje způsobila, že se nahrávka smazala. Doufám, že se k vám slečna Lénská později dovolala. Kdybyste si přála dozvědět se o tom něco bližšího, počkám na vás čtrnáctého, ve čtvrtek…

Zamyslel jsem se. Čtvrtek je pozítří, dopis by měla dostat zítra, přesto… Zaškrtl jsem čtrnáctého ve čtvrtek a přepsal: patnáctého v pátek od 16 do 17 hod. Zase jsem se zamyslel. Dopsal jsem: v kavárničce v prvním patře knihkupectví, a přesně jsem popsal, jak ho najde a jak mě pozná ― že mám šedivé vlasy a před sebou budu mít výtisk časopisu Ochrana přírody.

S pocitem, že jsem vykonal dobrý skutek, a s obálkou v ruce jsem konečně opustil byt.

7

Byl pátek, skoro pět hodin odpoledne a v minikavárničce nikdo až na mne nebyl. Seděl jsem u malého stolku a přede mnou ležel časopis Ochrana přírody. Jenže žádná žena se neobjevila.

V pět třicet jsem se zvedl, zaplatil, vrátil časopis do regálu a vyšel ven.

Po Václaváku se pohybovaly davy turistů. V pátek odpoledne jen málo Pražáků zůstávalo ve městě. Uvědomil jsem si, že to byla hloupost zvát neznámou paní na pátek odpoledne. Ale taky je možné, že paní Turnovská nedostala můj dopis. Nebo jednoduše měla jiné plány. Anebo, což je nejpravděpodobnější, Klárka Lénská se k ní dovolala. Takže důvod naší schůzky odpadl.

Bylo tři čtvrtě na šest a chvíli jsem nerozhodně stál na rohu Vodičkovy a Václavského náměstí. Pak jsem pomalu sešel dolů do metra. Svezl jsem se eskalátorem na nástupiště.

Tu mě napadlo zahrát si s osudem. Podle toho, kterým směrem přijede vlak, buď pojedu domů, nebo k paní Turnovské. Na mapě jsem zjistil, že bydlí na sídlišti z šedesátých let. Postavili tam první normované paneláky ― dvoupokojové byty v patrech a třípokojové v přízemí. Domy byly pěti až sedmipatrové a jeden jako druhý. Než vybudovali metro, byli obyvatelé sídliště odkázaní na tramvaje. Cesta do centra jim trvala skoro hodinu.

Vlak přijel v opačném směru, než kde jsem bydlel. V duchu jsem se zasmál: Osud za mě rozhodl.

Jedu za paní Turnovskou.

8

Najít správné číslo domu byl docela problém. Celý blok se topil v lešení. Obrátil jsem se na mladíka, který si zrovna z kapsy vyndal svazek klíčů: „Kde je tu číslo dvacet sedm?“

„Druhý vchod,“ odpověděl a zmizel pod lešením.

U druhého vchodu jsem objevil zacákanou tabulku se jmény vedle špinavých zvonků.

Zmáčkl jsem tlačítko. Hledal jsem očima nějaký mikrofon. Nenašel. Na panelácích starších typů mikrofony ani automatické otevírání nedělali. Vlastně se v těch letech domovní dveře zamykaly jen přes noc. Přes den mohl kdokoliv vejít do chodby.

Ještě několikrát jsem zmáčkl tlačítko. Žádný pohyb za dveřmi jsem nezaslechl.

Udělal jsem několik kroků ode dveří. Zkoušel jsem se podívat do oken. Ale za lešením nebylo nic vidět.

Obešel jsem blok. Všechny tyto paneláky musely mít ještě jiný vchod.

Objevil jsem ho okamžitě. Z druhé strany fasády už sundali lešení. Zkusil jsem domovní dveře. Byly zamčené. A žádná tabule se zvonky.

Vrátil jsem se tedy k hlavnímu vchodu pod lešením. Mačkal jsem znovu tlačítko zvonku. Nikdo nepřišel otevřít.

Zajímalo by mě, jak se do domu dostávají stavbaři. Nebo se pohybují jen po žebřících mezi patry po lešení?

Rozhodl jsem se, že se na paní Turnovskou přeptám někoho ze sousedů. Snad by mi aspoň řekli, jestli tady vůbec bydlí. Nebo bydlí, ale odjela. Nebo jen na chvíli někam šla. Případně bych jí mohl napsat další vzkaz.

Zmáčkl jsem první tlačítko zespoda. Podle jmenovky patřil zvonek jakémusi Líbičkovi.

Skutečně jsem zaslechl nad sebou rámus a hlas. Stejně dobře mohl patřit muži jako ženě. Křikl: „Kdo je?“

„Mrázek!“ hlásil jsem nahoru. „Můžete mi otevřít?“

Někde něco bouchlo a za okamžik se domovní dveře otevřely. Celý vchod zaplnila odulá postava chlapa v šortkách a tričku.

„Dobrý den. Jdu za paní Turnovskou,“ nasadil jsem omluvně přátelský tón.

„Tak na ni zazvoňte,“ poradil mi tlusťoch. Provrtával mě malýma ostrýma očkama.

„Zvonil jsem, ale bohužel…“

„Tak asi není doma,“ chtěl zmizet.

„Promiňte,“ zadržel jsem ho. „Nevíte, jestli náhodou někam neodjela a případně, kdy se vrátí? Nebo neporadil byste mi, kdy a kde ji najdu?“ díval jsem se na něho prosebně.

„To nevím. A co jí chcete?“

Váhal jsem. Ale přiznat účel své návštěvy se mi té odulé kouli nechtělo.

„Poslal jsem jí dopis a chci zjistit, jestli ho dostala.“

Něco se v tlusťochově tváři pohnulo. Podobalo se to zájmu.

„Jdete z realitky? Ze které?“

„To ne, vypadlo ze mě. A hned jsem pochopil, že jsem udělal chybu. Měl jsem tomu tlusťochovi zalhat. „Potřebuju paní Turnovské něco důležitého vyřídit,“ pokusil jsem se chybu napravit.

Ale marně.

Tlusťoch udělal krok dozadu.

„Tak jí to vyřiďte, až tu bude,“ zabouchl dveře.

Skrz špinavou skleněnou výplň jsem viděl, jak mizí tlusťochův stín. Uvědomil jsem si, že už víc pro neznámou Klárku Lénskou udělat nemůžu.

Vykročil jsem zpátky ke stanici tramvaje. Měla mě dovézt k metru.

Přesto jsem se nějak cítil nespokojený. Od podivného telefonního omylu už uběhlo několik dnů, ale pořád mi nešel z hlavy. Potřeboval jsem se někomu svěřit.

Zavrhl jsem spolužáka Weise. Ten by v tom určitě hledal různé souvislosti, snad včetně politických. Přesvědčil by mě, že je to všechno dílo mé Heleny.

Weis Helenu nesnášel. Napřed jsem si myslel, že mi prostě hezkou tanečnici závidí. Kterému obyčejnému inženýrovi bez velkých příjmů a bez významného postavení se přece podaří chodit s hezkou tanečnicí? I když s bývalou? Ale když Helenino jméno objevil v seznamu spolupracovníků tajné policie, přímo zajásal: „Já jsem to věděl! No co se divíš? Myslíš, že by ji pustili tančit na Západ, kdyby jim spolupráci nepodepsala? A proč si myslíš, že mě nechtěli pustit ani k tátovi do Států? No protože jsem jim to odmítal podepsat. A jen si vzpomeň, kolikrát tebe lámali, abys jim přislíbil spolupráci? Stačilo jim to podepsat, a mohls být hvězdou mezinárodního technického nebe a majitelem minimálně pěti patentů!“ V zápalu trochu přeháněl. „Ale tvá Helenka, holt, nedokázala přijít o tanečky v nějakém pařížském bordelu!“

„Helena netančila v bordelech,“ bránil jsem tehdy svou přítelkyni.

„Jo? To tvrdí ona,“ poznamenal ironicky Weis.

Ne, svému bývalému spolužákovi jsem se s tím svěřit nemohl.

Jedině Janě. Jenže to bych jí musel říct i o tom, co se stalo s kazetou.

Čím dál tím víc jsem byl přesvědčen, že v tom má prsty Helena.

Vystoupil jsem z tramvaje u stanice metra. Sešel jsem do vestibulu. Přisunul jsem se k výloze s časopisy. Na mobilu jsem vyťukal Janino číslo.

„Kde jsi?“ Janin hlas, který na rozdíl od Helenina erotického altu byl optimistickým sopránem, přetékal radostí.

Místo odpovědi jsem se zeptal, jestli ji neruším a jestli k ní můžu přijet.

Janin hlas zvážněl.

„Za jak dlouho?“

„Asi za půl hodiny.“ Teprve teď jsem jí vysvětlil, kde se momentálně nacházím.

„Fajn. Právě teď je u mne vnučka, ale už je na odchodu.“

„Promiň, nerad bych tě rušil.“

„Kdybys mě rušil, tak bych ti to rovnou řekla,“ prohlásila trochu nazlobeně. „Tak za půl hodiny. Ahoj.“

9

„Máš aspoň tušení, kdo by mohl tu kazetu sebrat?“ zeptala se Jana.

Vyprávěl jsem jí skoro všechno. Včetně nezdařeného pokusu navštívit záhadnou paní Turnovskou. Vynechal jsem jen rozhovor s Helenou.

„Ne,“ zalhal jsem.

„Martine, nemohlo se stát, že jsi sám tu kazetu vyndal a někam založil?“

„Vyloučeno. Zase tak sklerotický ještě nejsem.“

„A co tvá mladá přítelkyně?“

„Prosím?“

„Myslím, že se jmenuje Helena…“

„Jak?… Odkud to víš?“ Bylo to tak nečekané, že jsem si nestihl vymyslet, jak existenci bývalé milenky zapřít.

„Volala mi.“

„Jak? Kdy?“

„Na mobil. To už je dávno… Asi před půlrokem.“

„Jak se dozvěděla tvé číslo?“

„Jednoduše. Objevila ho ve tvém mobilu. Přece stačí se podívat na ,volané hovory’.“

„Co ti chtěla?“

„Varovala mě před tebou.“

„Varovala?“

„Jo. Prý jsi slaboch, zbabělec a nezodpovědný sobec, a že jednoho dne mě nakopneš a že je v mém zájmu, abych tě včas nechala. Něco v tom duchu. Už si to přesně nepamatuju,“ vykládala s pobaveným úsměvem.

Ale všiml jsem si, že koutky rtů se jí nepatrně chvějí. Tu pobavenost přece jen předstírala.

„A co ty?“ chtěl jsem vědět.

„Co já? Ujistila jsem ji, že každá normální ženská ví, že skoro všichni mužští jsou slaboši a nezodpovědní sobci a že nehodlám předbíhat události. Počkám, až mě Martin Mrázek, jako že ty, nechá sám.“

„Proč jsi mi o tom neřekla?“

„A proč bych ti o tom povídala? Měla jsem ti předvádět, jak žárlím?“ zasmála se. Nebyl to veselý smích.

„Rozešel jsem se s ní.“

„To jsem pochopila. Proč by mi jinak volala?“ Rukou si hrábla do prošedivělých vlasů.

Když jsem se s ní seznámil, barvila si vlasy na tmavě hnědé. Ale řekl jsem jí, že by se mi víc líbily přirozeně prošedivělé. Nebyla to pravda. Jen jsem doufal, že až bude vypadat jako šedivá stařena, přestane mě tak přitahovat. Jana to samozřejmě neprohlédla. Skutečně si přestala vlasy barvit a děkovala mi za ten nápad. Teď prý šetří čas a peníze za kadeřníka. Jenže já jsem přišel na to, že s ní trávím čas stejně rád a stejně se mi líbí jako ženská.

Jana chvíli mlčela. Jako by mi dávala čas, abych tu informaci o Helenině telefonátu strávil. Pak vážným tónem řekla:

„Teď to není podstatné. Víš, co mám na mysli,“ podotkla, abych se nemýlil, že se jedná o můj vztah s Helenou. „Víš, napadlo mě, že bys ten vzkaz neměl brát na lehkou váhu. Dívka zřejmě potřebuje pomoc. Ať už je to dívenka, která si chce postěžovat na školu, jak říkáš. Anebo… V každém případě bys měl kontaktovat paní Turnovskou.“

„Jo. A jak? Neodpověděla mi na dopis, vůbec se neozvala, i když jsem uvedl obě telefonní čísla. Čekal jsem na ni v kavárně…“

„Martine, něco ti řeknu. Představ si starší ženu, která dostane dopis od neznámého…“

„Proč si myslíš, že je to starší žena? Klárka sice řekla ― teta, ale teta může být i její vrstevnice. Znám případy, kdy teta je mladší než neteř. Pokud sedmdesátiletý chlap má dítě s ženskou mladší než…“ zarazil jsem se. Helena byla mladší než má dcera. A tvrdila, že kdybych chtěl, mohla by se mnou ještě mít dítě. Prý je teď úplně normální, když žena rodí ve čtyřiceti. Souhlasil jsem, že ženská ve čtyřiceti sice rodit může, ale chlap, který se v sedmdesáti stane otcem, je nezodpovědný samolibý sobec. Jak dlouho může takový dědek vychovávat dítě a zajistit rodinu, pokud není milionář?

„Klidně ta Turnovská může být mladá ženská,“ trval jsem na svém…

„Ale jo,“ souhlasila Jana. „Taky se dívám na televizi. Kdyby se nejmenovala Františka. Jenže si uvědom, že když se někdo jmenuje Františka… Tohle jméno bylo po válce dost vzácné. Jsem si skoro jistá, že je to starší žena. A teď si představ, že ta paní najednou dostane dopis od nějakého chlapa, který ji zve na schůzku a pak se ještě dobývá k ní do bytu…“

„Tak co mám dělat? Pevnou linku asi odhlásila. Chtěl jsem jí aspoň nechat vzkaz, jenže tomu tlusťochovi bych ho nerad svěřil. A schránky jsou uvnitř baráku a dům je ze všech stran zamčený.“

Jana se na chvilku zamyslela. Pak prohlásila:

„Mám nápad. Ale dneska už to nepůjde… Až v pondělí. Máš čas v pondělí?“

Nejistě jsem přikývl. Čekal jsem.

„Půjdu tam s tebou. Koukej se, samotnému neznámému mužskému, i když postaršímu, nezlob se, nemusí každý důvěřovat. Ale když přijde se starší ženskou, rozumíš? Když postarší solidní pár chce navštívit starší paní, je to přece jen, jak bych to řekla, prostě to nevzbudí podezřeni. Co tomu říkáš?“ rozzářila se. Její nápad se jí ohromně líbil.

„Něco na tom je,“ uznal jsem.

„A víš co? Když se někdo bude ptát, například i ten tlusťoch, co jí chceme, řekneme, že… že jsme ze sociálky.“

„Nevěděl jsem, že umíš lhát,“ poznamenal jsem skoro vážně.

Vůbec se jí to nedotklo.

„To bys koukal, co všechno dokážu pro dobrou věc,“ dokonce se tím chlubila. A přece jen se trochu ospravedlňovala: „Myslíš, že kdybych neuměla lhát a vymýšlet si, tak bych přežila koncentrák a všechny dětské domovy?“

Bylo to vlastně poprvé za těch několik let, co ji znám, že si vzpomněla na své válečné dětství.

Od Jany jsem odešel kolem půlnoci. Měl jsem báječnou náladu. Není nad to mít kamarádku a milenku v jedné osobě. Chápající, tolerantní a milující. Která po mužském nic nechce. Taková by měla být manželka. Jenže manželky na chlapovi pořád něco chtějí, žádají a rozkazují.

Těšil jsem se na pondělí.

Věřil jsem, že problém záhadného vzkazu spolu s Janou vyřešíme.

KAPITOLA DRUHÁ

1

„Vůbec nechápu, proč tam musíme jet,“ rozčiloval se u volantu můj kolega Honza Lorenc.

Mlčela jsem. Byla jsem ospalá. Nechtělo se mi mluvit.

Plížili jsme se krokem v závěsu za náklaďáky. Až jsme se konečně dostali na křižovatku. Zrovna naskočila červená.

„Stará paní usnula věčným spánkem,“ pokračoval s pohledem na světla semaforu. „Tak co tam máme hledat?“

Byla to řečnická otázka. Přesto jsem odpověděla:

„Zjistit, jestli jí k tomu někdo nepomohl.“

Nehodlala jsem mu připomínat to, co věděl stejně dobře jako já. Po několika případech, kdy policie pochybila, a zjistilo se, že série údajných sebevražd a normálních úmrtí byly ve skutečnosti vraždy, skoro každá zdánlivě přirozená smrt podléhala důkladnému vyšetřování. Zvlášť když někdo umřel doma.

Naskočila zelená. Rozjeli jsme se, ale po několika metrech jsme museli znova zastavit. Podzimní provoz v Praze vyžadoval obzvlášť pevné nervy. Několik ulic bylo pro auta uzavřených. Pozorovala jsem, jak i klidnému Honzovi povolují nervy. Kriminalista je taky jen člověk.

Pomalu jsem se nadechla, zadržela dech a rychle vydechla. Udělala jsem to několikrát. Dechové cvičení. Doporučuje se pro překonání ospalosti způsobené ranním vstáváním.

Od doby, kdy jsem profesionálně hrála na housle a byla členkou významného symfonického orchestru, uplynula pěkná řádka let. Přesto jsem si nemohla zvyknout na normální režim. Nedařilo se mi večer jít spát před půlnocí a ráno vstát před sedmou.

„Honzo, klid, přece nikam nespěcháme. Mrtvá stařenka nám neuteče,“ prohodila jsem a zívla. Dechová cvičení zatím neúčinkovala.

„No jo. Máš pravdu. A vrah, kdyby se z toho vyklubala vražda, což je málo pravděpodobné, tam na nás taky laskavě počká,“ souhlasil Honza.

Můj kolega nešetřil ironii. Pokaždé, když jsme byli někde spolu, snažil se ze všech sil mě vyprovokovat. Můj přítel Jakub tvrdil, že je to kvůli mým školám a vyšší šarži. A určitě taky kvůli tomu, že jsem bývalá houslistka. Ale hlavně, jak tvrdil Jakub, se mu prostě líbím, ale ví, že u mě nemá ani nejmenší šanci. Zvlášť, když se mu určitě doneslo, že chodím se šéfovým kamarádem Jakubem Pavlovským.

Honza se ohlédl dozadu, jestli nejede tramvaj. Zajel na koleje. Chtěl předjet nějakou dodávku. Ale řidič dodávky udělal stejný manévr.

„Kam ten blbec leze,“ vylil si na něj vztek.

To mě nečekaně pobavilo.

„Víš, že si ten řidič totéž myslí o tobě?“ Ohlídla jsem se dozadu. „A ten za námi nám nadává ještě šťavnatěji.“

Tu se dodávka zařadila zpátky. Blikla zadními světly a přibrzdila. Dávala nám znamení, že můžeme předjet.

Když jsme předjížděli, zvedla jsem ruku, že děkujeme.

Honza neměl ve zvyku děkovat.

„Poznal, že jsme policajti,“ prohodil. Bez uznání.

„Prosím tě, podle čeho?“

„Spíš ― podle koho. Co ty víš, jestli jsme ho už nevyšetřovali?“

„Aha,“ nechtěla jsem se s ním hádat.

Jenže Honza chtěl.

„Svět je malý,“ upozornil mě na neoddiskutovatelný fakt.

„To jo,“ uznala jsem. „A netrpíš už náhodou něčím, co vypadá jako opak paranoie? Jako že se ti zdá, že všichni kolem nepronásledují tebe, ale že ty jsi je pronásledoval a vyšetřoval?“

Honza stiskl rty. Asi jsem se ho dotkla.

Chlácholivě jsem nadhodila:

„Jen se tam porozhlídneme.“

„A popovídáme si…“ dodal podmračeně Honza. „A celý den

máme v...“

Nenechala jsem ho to vyslovit. Hned jsem s ním vesele souhlasila:

„Ano, Honzíku, přesně tam.“

„Jo, a možná že nejen ten dnešní den.“

„Já to vidím na pár týdnů.“

Můj kolega se skutečně zděsil:

„Sabino, myslíš, že to opravdu budeme vyšetřovat? Prosím tě, co? Ta stařena je bývalá vychovatelka z dětského domova. Už je dávno v důchodu. Co si kdo na ní vezme?“

„Mluvíš, jako bys už předem prostudoval její spisy,“ podivila jsem se. Trochu jsem se zastyděla.

„Nestudoval jsem spisy, ale stačilo pár telefonátů. Kdybys chodila do kanceláře včas…,“ konečně mi mohl něco vyčítat.

„Honzo…,“ řekla jsem varovně. „Nezačínej…“

Už několikrát jsme se kvůli mým pozdním příchodům pohádali. Objevoval se v kanceláři nejpozději v sedm. Ale ve tři, když neměl zrovna službu, už koukal zmizet. Byl přímo zoufalý, když se nějaká akce protáhla až do večera.

Odbočili jsme na silnici vedoucí ke starému sídlišti. Obstoupily nás paneláky postavené začátkem šedesátých let. Byly čerstvě natřeny různými veselými barvami. Kupodivu působily přívětivě a útulně.

„Tady,“ upozornila jsem Honzu na uniformovaného muže. Stál u cesty vedoucí přes malou předzahrádku k domovnímu vchodu.

Postávalo tam několik zvědavců.

To mě docela překvapilo. Obyvatelé paneláků se většinou nezajímají o události, které se odehrávají v jejich domě. Ale ani ve starších činžácích se už dávno nepěstuje sousedská soudržnost a pavlačové drby. Pokud se ovšem kdy pěstovala. Jestli to nebyly jen takové pověsti ze starých časů a představy obyvatel paneláků, kteří se do velkých měst přistěhovali ze svých rodinných domků, maloměstských vil a venkovských chalup. Nostalgicky si vzpomínali na „dobré mezilidské vztahy“. A úplně zapomněli na boje kvůli smradu z pálení listí, kočkám přeskakujícím ploty, štěkání psů rušících spaní, anebo na větve stromu ze sousedního pozemku, které soused odřízl, protože mu zakrývaly výhled z okna.

„Zdravím vás, paní vyšetřovatelko,“ vykročil k nám strážník. „Nazdar, Honzo,“ prohodil k mému kolegovi. „Turnovskou před chvíli odvezli. Technici už taky odjeli.“

„Jak to, že na nás nepočkali?“ rozzlobila jsem se.

„Někam pospíchali,“ pokrčil rameny strážník. „Zůstal tu jen doktor.“

Od skupinky se oddělila žena neurčitého věku. Něco mezi padesátkou a smrtí, jak by ji ohleduplně charakterizoval můj kolega.

„Určitě budete chtít mluvit se mnou,“ usmála se na Honzu a pak na mne. Tvářila se přívětivě, jako by vítala milou návštěvu. „Já jsem totiž paní Františku našla,“ sdělila nám. Všichni automaticky Honzu považovali za mého šéfa. Podle televizních seriálů, kde bodrému detektivovi asistuje mladá a mírně retardovaná ženská.

„Kapitánka Sabina Hronová,“ představil mě všem Honza a pak sebe: „Poručík Jan Lorenc.“

Měla jsem co dělat, abych si zachovala vážnou tvář. Názvy hodností a funkcí se měnily tak často, že jsme už ani sami pomalu nevěděli, kdo je kdo. Jen názvy zločinů zůstávaly stejné a úkolů s každým rokem přibývalo.

K naší skupince se přisunul tlustý muž. Asi tak šedesátník. Přísně se podíval na mě, pak na Honzu. Asi rozvažoval, kdo z nás ho může kompetentně informovat.

Rozhodl se pro Honzu.

„Poručíku, už se potvrdilo, že smrt Turnovské zavinila cizí osoba?“

„Všechny informace vám sdělí náš tiskový mluvčí,“ reagoval pohotově Honza.

Muž se na okamžik zarazil. Pak významně sdělil:

„Já vás jen chci upozornit, že teprve minulý týden tady sundali lešení. Dům opravovali Rusové…“

„To byli Ukrajinci,“ opravila ho sousedka.

„To je jedno,“ mávl na ni muž, jako by odháněl mouchu.

„Není,“ nenechala ho sousedka. „Ukrajina je samostatný stát a mají tam svůj jazyk…“

„No jo…“ nechtěl se s ní hádat tlusťoch. „Já jen, že k Turnovské mohli tihle Rusáci nebo…,“ ohlédl se za sousedkou, „...ti vaši Ukrajinci vlézt oknem a paní oddělat.“

Sousedka Turnovské střelila po muži pohledem:

„Tak tihle dělníci sotva!“

Muž se na ni ironicky podíval, nadechl se, aby něco řekl.

Nepustila jsem ho ke slovu:

„Později se u vás zastavíme, pane…“

„Líbiček,“ představil se důležitě. „Předseda sdružení vlastníků bytů,“ dodal.

Všimla jsem si, že si Honza muže pozorně prohlíží. Jako by se ho chystal na něco zeptat. A mohla by to být velmi nepříjemná otázka. Nevěstilo to nic dobrého. Honza svými otázkami dokázal vyslýchaného urazit. Chodily na něho stížnosti. A ten tlusťoch by se mohl stát vítaným terčem Honzových sžíravých jedovatostí. Bytostně nesnášel podobné typy. Na všechno mají okamžitou odpověď. Každého, kdo se pokusí zpochybnit jejich pravdy, považují za nepřítele.

Až s nějakou perverzní radostí jim Honza srážel hřebínek.

Rázně jsem vykročila k domovním dveřím.

2

V bytě jsem musela zadržet dech. Na mrtvolný zápach jsem si přes několik let práce na kriminálce nedokázala zvyknout. Asi to na mně bylo vidět.

„Už jsme, paní doktorko, vyvětrali,“ řekl mi uniformovaný policista.

Muž, který stál u okna, se na mě překvapeně podíval.

„Hronová,“ představila jsem se mu.

„Mudrow. Není to titul, ale jméno. Na konci s dvojitým vé.“

Podali jsme si ruce.

„Taky doktor,“ dodal s úsměvem. „Medicíny. A vy jste doktorka ― čeho?“ zeptal se.

„Práv,“ odpověděla jsem neochotně. Něco mě na něm znepokojilo. Trochu se podobal mému Davidovi. Ale byl o hodně starší. Snad by David tak vypadal, kdyby se dožil doktorova stáří. Mudrowovi mohlo být kolem šedesáti.

„Kdy zemřela?“ zeptala jsem se zbytečně přísně. Jako bych byla lékařova nadřízená.

„Teď vám to přesně neřeknu. Ale odhadem před třemi týdny nebo měsícem.“

Pořád si mě prohlížel.

„Já vás ale znám,“ řekl najednou.

„Je to možný,“ prohodila jsem ledovým tónem. „Cizí zavinění?“ dala jsem mu na vědomí, že pokračovat v osobní rozpravě nehodlám.

„Zatím jsem nic zvláštního neobjevil,“ řekl konverzačním tónem. Otočil se ke dveřím. Stál tam pan Líbiček.

Doktor se naklonil k mému uchu.

„Na spánku jsem objevil starou podlitinu. Buď se o něco praštila sama, nebo jí někdo udeřil, ale nejsem si jistý, že by to byla příčina smrti.“ Napřímil se a nahlas sdělil: „Na první pohled žádné cizí zavinění. Víc vám řeknu po pitvě.“ Podíval se významně na mne a pak se ohlédl na Líbička.

Předseda sdružení vlastníků zachytil jeho zájem a zareagoval:

„Měl by si někdo posvítit na tu firmu, která prováděla opravy. Samí Ru…“ setkal se s Honzovým pohledem a raději to dořekl jinak: „A technici tu nebyli ani pět minut!“

Lékař mu laskavě vysvětlil:

„Pane, když v klidu a míru umře skoro devadesátiletá osoba, technici tu jen ztrácejí čas. Víte, v životě se to neodehrává přesně jako v televizních krimiseriálech. Mimoto týmy našich kriminalistů nejsou tak početné, jak je popisují scenáristé, kteří se starají o to, aby bylo co nejvíce rolí pro herce a aby sponzorům vsugerovali, že se do hereckých hvězd vyplatí pořádně investovat.“

„V tom se nějak dobře vyznáte,“ podivila jsem se.

„Vždyť mě občas zvou jako poradce,“ přiznal doktor Mudrow.

Uvědomila jsem si, že i ta trochu výsměšná intonace je stejná, jako měl můj David.

„Jenže vím, že když někdo umře doma a ne v nemocnici…“ nevzdával se Líbiček. Snad ho taky někam zvali jako poradce.

„V pořádku,“ zasáhla jsem.

Ze zkušeností jsem věděla, že s podobnými lidmi musí kriminalista jednat opatrně. Rádi na sebe upozorňují. A jsou blahem bez sebe, když se aspoň mihnou na obrazovce.

„Právě proto jsme přijeli, abychom ten případ vyšetřili. Ale poněvadž pan doktor stanovil, že smrt vaší paní sousedky nikdo cizí nezavinil, práce techniků se zatím jeví jako zbytečná,“ vysvětlovala jsem tomu chlapovi dost šroubovaně. Tahle sorta lidí si na podobný způsob vyjadřování potrpí. Považuje ho za příznak důležitosti úředníka a projev úcty ke své osobě.

Popravdě řečeno, není špatné si občas poslechnout lidi, kteří si všímají, co se kolem děje. I když jsou někdy velmi nesympatičtí jako ten předseda SVB. Dřív, před Listopadem, byli zároveň dost nebezpeční. Jenže bez donášečů se neobejde žádný režim. Ani ten demokratický. Donášení je přece jakýmsi druhem amatérského zpravodajství.

Pan Líbiček mě i Honzu bedlivě pozoroval.

Přemýšlela jsem, jestli bychom ho přece jen neměli z bytu vykázat.

Ale ukázněně stál na prahu a nešel dovnitř.

Rozhlédla jsem se kolem.

Obývací pokoj byl čistě uklizený.

Šla jsem do kuchyně.

Žádný hrníček na stole. Žádná zapomenutá lžička. Čistě umytý sporák. Jen nepatrná vrstva prachu na rádiu na poličce u okna. Byt vypadal jako po pečlivém úklidu, který dělají pořádní obyvatelé, když se chystají odjet na dovolenou.

„Někdo tu uklízel?“ zeptala jsem se. Doktor Mudrow zrovna na brašně zatahoval zip.

Udiveně vzhlédl a zavrtěl hlavou. Pak se nepatrně usmál:

„Heleďte, slečno…“ Všiml si, jak jsem se zatvářila, a opravil se: „...paní detektiv, stavte se u mě v pitevně zítra, ne, lepší bude až pozítří, řekněme, v sedm ráno.“

„V sedm?“ zděsila jsem se.

Honza se zašklebil.

„Tak řekněme v půl deváté. Jestli ovšem chcete. Nemusíte. Všechno budete mít písemně ve zprávě. Zatím se mi zdá, že to byla normální přirozená smrt. Nejspíš ve spánku,“ zase se podíval na Líbička.

V přítomnosti obyvatel domu nechtěl prozradit své pochybnosti.

„Ale jak to, že byt je tak pečlivě uklízený?“ zase jsem se rozhlédla kolem.

„Víte, v tom jejím věku se to stává,“ ujal se slova lékař. „Možná že se právě tím úklidem tak unavila, že si na chvilku šla lehnout. Snad to dokonce i cítila. Proč by jinak nechala na stole občanku, rodný list, dokonce i průkaz pojištěnce? Už to mají vaši lidé.“

„Počítala s tím, že umře, a proto měla připravené dokumenty?“ zírala jsem.

„Spíš bych řekl, že to měla připravené pro případ, kdyby musela do nemocnice. A pak usnula a nenápadně, bez trápení a hluku nastoupila do převozníkovy loďky…“

„Do jaké loďky?“ nepochopil Honza.

„Převozníka Charóna, který převážel mrtvé přes řeku Styx,“ ozval se nečekaně Líbiček.

„Snad Léthé,“ vzpomněla jsem si na střípky řecké mytologie.

„Léthé byla řeka zapomnění,“ poučil mě Líbiček. Přitom vypadal spokojeně.

„O čem se tu vlastně bavíte?“ uraženě vybafl Honza.

„O řecké mytologii,“ otočil se k němu Líbiček. Pak se zase obrátil ke mně. „Kdybyste, paní detektiv, něco potřebovala, jsem v bytě číslo 2 v přízemí,“ sdělil mírně. V té chvíli vypadal jako hodný profesor odměňující sice hloupou, ale snaživou studentku. Postavy z řecké mytologie ho s kriminalisty jaksi smířily. Dokonce z předsíně vycouval na chodbu.

„Možná taky, že už cítila, že na ni jde smrt,“ pokračoval ve vysvětlování lékař. „Jednou jsem se setkal se starým mužem, který si takhle pořádně přichystal všechny dokumenty. Řekl mi, že to dělal pro všechny případy už od svých pětasedmdesáti, aby ti, co ho budou muset odvézt, ať už do nemocnice, nebo rovnou do márnice, nemuseli hledat jeho doklady. Tak, a už můžeme jít.“

Vyšli jsme na chodbu.

„Máme tu auto,“ upozornil ho Honza.

„Děkuju. Ale spěchám. Takže raději pojedu metrem.“

Líbiček trochu znervózněl.

„A to mě nebudete vyslýchat?“ divil se.

„Na co?“ vyštěkl můj kolega. „Myslíte, že byste mohl být podezřelý?“

Honem jsem to chtěla zahladit:

„Děkujeme. Až později, pane Líbičku. Chtěli bychom si s vámi promluvit o něco později.“

„Aha. Až budete přesně vědět, na co umřela,“ uznal zasvěceně divák televizních detektivek a znalec řecké mytologie.

Zaslechl to doktor, který už scházel dolů. Zastavil se.

„Na stáří, vážený pane. Na stáří. Vždyť jí bylo hodně přes osmdesát.“

„Byla zdravější než já,“ řekl jaksi velmi lidsky Líbiček.

Pochopila jsem, že se přímo třese na to, aby nám mohl něco povědět. Jenže když se už mám na něco ptát, tak bych si raději popovídala se stařenčinou sousedkou. Předpokládala jsem, že na nás čeká o patro níž. Ale sousedka paní Turnovské na chodbě nebyla.

„Ta paní sousedka, která tělo objevila…“

„Nora Gruberová,“ napověděl mi Honza.

Vůbec jsem si nevšimla, kdy její jméno zaznamenal. Asi se leccos dozvěděl, když jsem si prohlížela byt.

„Omluvila se, že pospíchá s vnukem do hudební školy,“ sdělil mi Honza. „Řekla, že asi v pět bude doma.“

Jen tak tak jsem se zdržela otázky, na co její vnuk hraje. Koukla jsem na hodinky. Byly čtyři.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzkaz na starém záznamníku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.