Přeložila:

JARMILA KOCOURKOVÁ

Håkan Östlundh: Krvavá lázeň

Vydání první

Copyright © 2008 by Håkan Östlundh, by Agreement with Grand Agency, Sweden and Andrew Nurnberg Associates International Limited.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1937. publikaci

Přeloženo ze švédského originálu Blot vydaného nakladatelstvím

Månpocket, Swedish, v roce 2012

Český překlad © 2015 Jarmila Kocourková

Odpovědná redaktorka Tereza Dudková

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2015 Stoltzedesign.dk

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0139-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0140-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Håkan Östlundh

Krvavá

lázeň

Věnováno Hansi-Erikovi

Poděkování

Velký dík patří Danielu Åhlénovi z gotlandské policie, zároveň Sunemu Jacobssonovi, dříve zaměstanému tamtéž; Ingemaru Thiblinovi, Inger Nenesmové a Evě-Marii Thörnströmové za pomoc s medicínskými a technickými detaily; Anně Herlöfssonové a Håkanu Wallinovi za pomoc s místními reáliemi. Na závěr též vřelé poděkování Janu-Erikovi Pettersonovi a Elisabeth Watsonové Straarupové za cenné rady a připomínky.

DÍL PRVNÍ

hraju prostě

pro většinu obyčejných lidí

hraju prostě

ale co lidé teď dělají?

jací vlastně jsou?

lidi, co je to s vámi?

Olle Ljungström

Neděle 22. října

nemocnice Karolinska,

městská část Solna ve Stockholmu

Potácel se ve tmě. Houpal se ve stavu beztíže v čemsi, co bylo víc než pouhá noc. Svět neměl žádný začátek, ani konec. Ta kompaktní černota byla možná jen pouhé nic. Přesto tam byl, vědom si toho, že se pohybuje, kolébal se pokojem. Nebo skrze ono nic.

Ocitl se na prahu smrti? Balancoval na hranici mezi bytím a nebytím, v zemi nikoho, kde nic neexistuje? Byl už dočista mrtvý? Nebylo to nepříjemné, nebolelo to, nic vlastně necítil, pokud by nepočítal ono komíhání ve velkém černém kosmu. Pokud kývání přestane, skončí i jeho existence? Byl ten kyvadlový pohyb život? To poslední z jeho pobytu tady? Ale on přece přemýšlí! A pokud je toho schopen, musí přece žít. Není to snad pravda? Když se pokusil zachytit tok svých myšlenek, rychle zjistil, že je neudrží u ničeho jiného než u toho houpání. Může se to vůbec ještě počítat za důkaz mozkové aktivity? Dokáže nalézt ještě něco dalšího, jiné úvahy, které by vytvářely jeho vlastní já? Zkoušel to, opravdu to zkoušel… ale jak se to dělá? Bylo to nemožné. Neexistovalo nic jiného než noc a pohyb.

Zdravotní sestra Antonia Capucciová a její stejně stará kolegyně čekaly na střeše s nosítky. Napínaly oči ve tmě, ale moc toho neviděly. Byly totiž oslněné silnými světlomety, ozařujícími přistávací prostor pro helikoptéry.

Uslyšely ji dávno předtím, než ji mohly spatřit. Zuřivé hučení motorů a rychlé nárazy lopatek vrtule o vzduch kdesi vysoko v černé noci.

„Zavolám na pohotovost,“ prohlásila zdravotnice a vyrazila ke služebnímu telefonu.

Antonia nahlédla ještě jednou do záznamu v deskách. Muž, 44 let, poškození lebky, v bezvědomí. Policista, stálo tam v přiložených poznámkách. Lékař, doprovázející transport, by je měl podrobněji informovat ve výtahu cestou dolů na urgentní příjem.

Najednou přistáli, uprostřed záře reflektorů. Červená helikoptéra záchranné služby nadnárodní společnosti Falck rachotila a bičovala vzduch pod sebou. Bleděmodrý kus provazu se svíjel po střeše v silných nárazech větru. Helikoptéra poklesla o poslední metry, až bezpečně dosedla na přistávací plochu heliportu. Pilot vypnul motory. Vrtule rotovala stále pomaleji.

Antoniina kolegyně otevřela dveře. Posádka stroje spěchala na záď, aby odtud vyložila pacienta. Policista zraněný ve službě vzbuzuje vždy mimořádnou pozornost. Novináři již začali telefonovat, ačkoliv věděli, že nemocnice se nemůže k případu vyjadřovat.

Transport dorazil z Gotlandu. To v deskách, které držela v ruce, uvedeno nebylo. Srovnala rodné číslo na plastovém pásku, který připnula pacientovi kolem zápěstí, s rodným číslem uvedeným v dokumentaci, aby se ujistila, že jsou stejná. A pak jméno. Fredrik Broman. Pokusila si je uložit do paměti.

1

Pádící neonový kůň se zrcadlil v tmavé skleněné fasádě přímo proti bytu Arvida Traneuse, na hranici Roppongi, čtvrti vyhlášené bohatým nočním životem, a Akasaky, ležící v tokijském městském obvodu Minato. Skoky byly nepravidelné a při každém novém pohybu docházelo ke změně barev za doprovodu sršivého deště hvězd. Dětsky zakulacené tvary neměly moc společného se skutečným koněm. Žádné vyrýsované svaly ani neklidný pohled, pryč byla všechna ta nespoutaná síla, která se nachází v živém zvířeti podobné velikosti. Žádné mohutné tělo, které může člověku lehce ublížit, aniž by chtělo.

Krkavec letěl s těžkými křídly mezi mrakodrapy, ve tmě téměř neviditelný. Když Arvid poprvé uslyšel ten táhlý křik, naskočila mu husí kůže. V Tokiu nevládli městu rackové, zatímco lidé spali, ale krkavci.

Člověk si zvykne.

Arvid Traneus se otočil zády k říjnové noci, k tvrdohlavě cválajícímu koni a k blikajícím světlům za sklem panoramatického okna své ložnice. Díval se na Kass, mladou ženu, která právě vešla do místnosti. Naklonila hlavu mírně na stranu a smutně se usmála. Černé vlasy jí spadaly na ramena, na červené hedvábné šaty. Držela oběma rukama sklenici vína, v níž se leskl poslední doušek Cheval Blanc, luxusního červeného vína z oblasti Bordeaux. Před chvílí ho otevřel.

Tohle bylo jejich loučení.

Zpočátku měl za úkol jen poskytnout krátkou konzultaci. Nakonec z toho bylo sedm let pendlování a tři roky trvalého pobytu, tedy celkem deset let v Tokiu, ty dva poslední s Kass. A teď přišel čas vrátit se domů. Najednou to byla minulost. Práce, město, žena, všechno.

Vykročil směrem k ní a ona k němu, střetli se uprostřed pokoje. Vzal jí sklenku a odložil ji na římsu u okna. Přitáhl si ji a položil ruku na její zlatavě hnědé stehno, které bylo vidět pod krátkou sukní. Přitiskla se k němu.

„Kass,“ mumlal do jejích vlasů, ozdobených úzkou blyštivou čelenkou stejné barvy jako šaty.

Prozářila poslední dva roky jeho pobytu ve městě. Díky ní se mohl lépe nadechnout na těch malých ostrůvcích volna, které sám sobě povolil.

Sjel rukou mezi její nohy a ponořil prsty do jejího vyholeného klína. Zasténala, pronikavě a nahlas. Vzrušením, myslel si nejdřív, když pokračoval ve hře prstů, jak to mívala ráda. Zjistil však, že se celá napjala. Jako by zkameněla.

Přišlo nové zakvílení, řezavější a bez sebemenšího náznaku rozkoše. Dýchala rychle jako člověk, který se doopravdy bojí.

Podíval se na ni. Zírala z okna na cválajícího koně.

„Kass?“

Neodpověděla.

„Kass, co je ti?“

Zamával jí rukou před očima.

„Katsu-mi!“

Zakřičel na ni jejím plným jménem. Jako na malé dítě, které se chystá sáhnout na rozpálená kamna.

Škubla sebou a podívala se na něj vyhaslým, ustrašeným pohledem.

„Co se stalo?“ zeptal se znovu.

Zatřepala hlavou a nervózně si prohrábla vlasy, až se jí uvolnila červená čelenka a spadla na zem.

„Já nevím. Nic. Samé hlouposti…“

Ale její pohled znovu zabloudil k oknu a ztratil se v dálce, jako by tam viděla něco úplně jiného než nepravidelný koňský cval.

Ten neónový kůň se objevil až před půl rokem. Arvid si zvolil tuto čtvrť právě proto, že ležela daleko od světel a nočního života. Nacházely se tu vládní budovy a ambasády a tu a tam ojedinělý hlouček bytů mezi úředními komplexy. Po sedmé večer venku ani živáček. Ale město bylo ve stavu neustálého přerodu, zvenčí i uvnitř. Ze svého bytu mohl vidět vyrůstat čtyři nové mrakodrapy, jeřáby se tam nahoře na noc zastavily, jen červené výstražné majáky blikaly do tmy.

Bleskurychlá proměna, nepřerušovaný růst. Mihotání barevných světel. Peníze mění majitele. Sumy, vedle nichž státní rozpočet malé země, jakou je třeba Švédsko, vypadá jako pouhé spropitné, proudily každý den burzami a devizovými trhy. Nadnárodní společnosti spolupracují, útočí na sebe a odstraňují se navzájem. A v tu chvíli se ocitl na scéně i Arvid Traneus. Při zabíjení. Firmy, samozřejmě.

Tento úkol skončil po namáhavém souboji pro konkurenci špatně, mnohem hůř než zamýšlel. Ta drtivá porážka byla vlastně nesmyslná. Jeho zadavatel mohl vyplnit jen část uvolněného prostoru. Zbytek padl do rukou jiného vděčného protivníka.

Pohladil Kass po zádech.

„Je to lepší?“

„Je to dobré,“ řekla a políbila ho na krk. „Pomiluj mě,“ špitla vroucně.

Zvedla ruce nad hlavu, protože z ní zuřivým pohybem strhl šaty. Stála před ním nahá, voněla půdou a kaučukem z toho těžkého vína, vanilkou a citronem ze svého parfému a ještě něčím, co bylo jen její. Teplá pleť a klín.

Přiměla ho couvat pozadu k posteli a přitom mu povolila ten černý nepoddajný opasek, který si koupil minulý týden. Rozepnula mu kalhoty a obemkla prsty jeho penis.

„Pojď ke Kass,“ zašeptala, našpulila rty a nechala pramínek slin skanout dolů na špičku údu a dál až do své ruky stočené do kornoutku. Hbitým vláčným pohybem mu ho masírovala a on cítil, jak se probouzí k životu.

Deset let. Bylo to k něčemu dobré?

Odpovědí Arvida Traneuse bylo jasné ano. V průběhu těch roků nahromadil slušný majetek. Jeho zaměstnavatelé to možná považovali za pakatel, přesto i jejich odpověď by asi byla kladná, pokud by byli schopni takto uvažovat. Ale pro tyhle typy lidí boj nikdy nekončil. Všechny plachty měli napjaté a mohli bojovat ještě deset let a pak dalších deset k tomu.

Měl za úkol vypracovat pro koncern strategii, která by zvedla jejich podíl na trhu o pět procent. Tak zněla smlouva. Žádná jednoduchá práce, ale přesto jasně vymezená a realistická. Ale pak jejich ambice rostly, byl stále víc vtahován do děje, až jej nalákali na nabídku, kterou nebylo možné odmítnout. Závratná mzda a hlavně opce, jejichž hodnota mohla jeho vlastním přičiněním vystřelit až do oblak. Pokud by se mu to povedlo.

Vybudoval si vlastní malý štáb. Létal neustále do Tokia a zpět a v posledních letech tady téměř bydlel. Kass klesla vedle postele na všechny čtyři a dívala se na něj tím svým zamlženým zářivým pohledem, o němž nikdy nevěděl, zda je hraný, nebo skutečný. Ale to mu nevadilo. Pokud to hrála, dělala to dobře. Jednoduše chtěla, aby se mu líbilo, co viděl. A to mu úplně stačilo.

Málem ztratil kvůli Kass svého nejlepšího spolupracovníka. Patřila totiž nejdřív ke Stephenovi. Tehdy ji Arvid potkal. To odpoledne ji pohledem neustále pronásledoval. To Stephenovi samozřejmě neušlo. O den později si Arvid zjistil její adresu a telefonní číslo, a když jí zavolal a navrhl, aby se sešli, okamžitě souhlasila.

Arvid neměl žádné iluze o tom, jak Kass žila, ale věděl, že odchod od Stephena k němu jí žádné výhody nepřinesl. Udělala jen to, co chtěla. O tom byl přesvědčen.

Stephen to však přijal velmi špatně. Nejdřív se pokusil přesvědčit Arvida, aby ji nechal. Když Arvid odmítl, dokonce při té příležitosti prohlásil, že se ho to netýká, neboť to byla Kassina volba, začal se chovat jako šílený. Vyhrožoval, že ve firmě skončí, zašel dokonce tak daleko, že se sbalil a odletěl domů, do Anglie. Přestože nikdy nepodal žádost o rozvázání pracovního poměru.

Arvid se snažil odvolávat na Stephenovu profesionalitu. Stephen chvíli trucoval, ale pak se samozřejmě vrátil. Mohl totiž opravdu hodně ztratit, pokud by vše chtěl zahodit kvůli nějaké… no, řekněme hrdosti. Jen by byl směšný. Vždyť se jednalo jen o lepší prostitutku. I když určitě ne takovou, co stojí na nejbližším nároží.

Líbala opatrnými rty jeho úd.

„Řekni, až budeš,“ zašeptala, než zmizela mezi jeho nohama.

Říkala to vždy. Usmál se směrem k černé kštici, osamělému pahorku tam dole. Jestli se za celou tu dobu ještě nenaučila, kdy je čas, pak si za to může sama, pomyslel si.

Vlastně to byl Stephen, kdo první přišel s tím nápadem, který pak spolu uskutečnili. On a bohem obdařený počítačový genius Olaisen. Ale Arvid tahal za nitky, když došlo na realitu. Nakonec to nebyla ani strategie trhu, ani vývoj produktu, co dovedlo Pricom k pádu, ale složitá hra s akciemi firmy, která byla proveditelná jen díky tomu, že se Olaisen naboural do jejich počítačového systému. Dostali se tak přímo do srdce konkurenta. A pak ho zničili. Samozřejmě, byla to ošklivá hra, ale obchody bývají takové. Takže, co dodat?

Kassin jazyk poletoval jak motýl nad vlhkým pyjem. Pohladil ji po lesklých černých vlasech, spojil prsty za její šíjí a přidržel pevně její hlavu. Zíral do tmy. Zornice sledovaly nedobrovolně pohyb neonového koně, když vrcholil.

Po dlouhé chvíli ticha, po prudkém vzepětí, které vše zklidnilo, se dostavilo ochabnutí. Vyklouzl z jejích úst. Zvedla pomalu levou ruku a přejela si hřbetem ruky rty a bradu. Arvid Traneus se na ni díval a cítil, jak jím něco těžkého a černého padá. Už strašně dlouho nic neprožíval tak silně. Skoro ho to zadusilo.

Nemiloval ji, ale bylo mu s ní příjemně, hezky se na ni dívalo a krásně se s ní milovalo. Byla drobná a roztomilá, lehká jako pírko. Mohl ji zvednout jako malé dítě. Nikdy ji neslyšel si stěžovat nebo naříkat nebo něco zpochybňovat. Nikdy nepošilhávala po jiném muži, když někam šli spolu.

Ale zároveň… Nedělal si žádné iluze. Nechala Stephena, aby mohla být s ním. A nyní byl jejich společný čas u konce. Možná by ji mohl vzít s sebou. Nikdy by ho o to nepoprosila. Musel by ji o to požádat sám. Napadlo ho to, ale měl jiný život, který na něj čekal. Kromě toho byla tím, čím byla. Byla by to podivná míchanice soukromého života a obchodu.

Jejich společný čas se naplnil. Čekala ho cesta a ona měla zůstat tam, kde byla doma. Samotná. Svobodná. Volná. Komu asi bude patřit po něm? Někomu, koho zná? Už to má naplánované? Zaujme místo v posteli nějakého jiného muže už zítra? Bude se na něj dívat tím svým zářivým zamlženým pohledem a říkat: ‚Ten chce ke Kass‘? Bude mu taky kouřit ptáka?

Jeho pohled se střetl s jejím a on si uvědomil, že nemá nejmenší potuchy o tom, co se jí děje v hlavě. Byl to smutek z loučení, který se zrcadlil v jejích tmavých očích? Nebo to byla jen hra, podobně jako když přišlo zklidnění po touze a vzrušení? Byla snad jen lhostejná? Pohrdala jím? Smála se uvnitř, zatímco koutky úst byly lehce stočené směrem dolů? Vysmívala se mu?

Překvapil sám sebe. V normální situaci nebyl žádný myslitel. Vědomě a neústupně odsunul myšlenky o Kass stranou. Všechny tyhle otázky k ničemu nevedly. Museli se rozloučit. Ona už nepatřila do jeho života a ani on do jejího.

Musel to být jen závan sentimentality, který se mu vloudil do mysli. Nebylo mu to podobné. Upravil si oblečení, zapnul ten nepoddajný pásek a sebral ze země červené hedvábné šaty.

Podívala se na něj s němou otázkou v očích.

„Bude nejlepší, když půjdeš,“ řekl.

Vtáhla právě našpulený dolní ret dovnitř a zatvářila se poněkud odměřeně. Zapátrala svým pohledem v jeho, tázavě, jako by si snad ještě měli co říct.

Podal jí šaty a šel pomalu ke stolu do vedlejší místnosti zjistit, zda zbylo v láhvi nějaké víno. Za zády ji slyšel, jak se obléká.

2

Zvonění telefonu burácelo celým domem. Jeho zvuk byl vždycky hlasitější, když to byl on. Ostrý řez časem a prostorem.

Kristina se hnala obývacím pokojem do kuchyně. Chodidla v ponožkách celá zpocená, málem to nestihla. Nenáviděla ten spěch, když volal on. Chtěla být dobře připravená, vyrovnaná, s klidným dechem, nohy v suchu. Arvid byl všímavý. Zaznamenal sebemenší nerovnost povrchu.

Vzala od stolu secesní židli z dubového dřeva, sedla si na ni a zhluboka se třikrát nadechla a vydechla, aniž by myslela na to, že za chvíli se musí její paže natáhnout pro řinčící telefon. Pokusila se vzpomenout si, co říkala Noriko během lekce minulou středu. Obdivovala podnikavost té ženy. Přestěhovat se s manželem z Washingtonu a vybrat si ze všech možností zrovna Gotland! A po pouhých několika měsících nastartovat výuku jógy za žaluziemi z rýžového papíru v domě naproti benzínové stanici Statoil v Havdhemu.

Před dvěma roky by Kristinu ani ve snu nenapadlo, že by se zabývala jógou. Bylo to nemyslitelné. Možná to, že Noriko byla Japonka, přinejmenším svým původem, podnítilo její zvědavost. Japonsko bylo stále přítomné v jejím životě, i když jen na dálku. Každodenní hovory z Tokia se jí vryly do života a jakýmsi zvláštním způsobem jí ta středeční cvičení s Noriko pomáhala je vyvažovat a zvládat.

Zvedla sluchátko. V Levide na Gotlandu bylo 14:00 a v Tokiu 22:00.

„Ahoj, miláčku. Jak se máš? Je vše v pořádku?“

Arvidův hlas byl temný a soustředěný, jako obyčejně. Až moc zřetelný na to, že musel oběhnout půlku zeměkoule.

„Ano, v naprostém pořádku,“ odpověděla.

Její hlas byl jasný a vyrovnaný, ale nebyl snad položen nepatrně, ale opravdu jen nepatrně výše, než jak většinou zněl?

„Přijedu domů,“ řekl. Pokud reagoval na její změněný tón, nebylo to vůbec poznat.

„Aha, kdypak?“

Věděla však, že odpoví ‚zítra‘, v lepším případě ‚pozítří‘. Dával vždy přednost oznámením s krátkou lhůtou. Pokud by nepotřeboval odvoz z letiště, asi by ji neinformoval vůbec.

„Ale já přijedu opravdu domů.“

Seděla potichu, přehodila si sluchátko do druhé ruky. Nerozuměla.

„Vracím se domů. Je konec. Je to pryč. Ze dne na den. Nepochopitelný, že? Po deseti letech.“

Pořád seděla mlčky, zatímco se kolem ní zatmělo. Vteřinová ručička na kuchyňských hodinách se připravovala na další krok. Slabý elektronický signál přicházející drátkem.

Už poskočila.

Jak dlouho může mlčet? Překvapením oněmělá, to přece může být? Ale ne nadlouho. Bude důležité nejen to, že odpoví, ale také co řekne a jakým tónem. Byla by k tomu potřebovala návod a alespoň dva týdny na přípravu, místo toho tu sedí jako hlupačka zasažená tím pověstným bleskem z čistého nebe.

Vteřinová ručička se odrazila na další políčko.

Je opravdu pitomá, nejen hlupačka. Bylo přece nad slunce jasnější, že ten den jednou přijde. Měla s tím počítat. Nic nemohlo být jistější.

Tři sekundy. Už nemohla dál čekat.

„Arvide!“

Možná přece jen ne úplně pitomá. Pro tento okamžik byla sama se sebou opravdu spokojená. Jeho jméno vyslovila protáhle a poněkud roztřeseně. Bylo to vlastně proto, že nad sebou ztratila kontrolu, jak se jí stáhlo hrdlo, ale znělo to dobře, jako by nemohla popadnout dech radostí.

„Byl jsem tady tak zaměstnaný, že jsem si to sotva stačil uvědomit. Ale teď… Bude to zatraceně pěkný vrátit se zase domů. A to nejlepší je, že odteď jsem svým pánem. Pokud nebudu chtít, nemusím už pracovat ani jediný den. Nikdy. Můžeme bydlet, kde chceme, a dělat si, co chceme. Už nikdy víc nemusím být takhle dlouho pryč, to ti slibuju.“

„To je neuvěřitelné.“

Radost, radost.

Musela se snažit, aby vůbec pochopila, co říká, když pokračoval ve vyprávění. Znělo to, jako by se zvuk pozvolna ztrácel, přesně jako světlo v místnosti. Když se Kristina nakonec dozvěděla, kdy ho má vyzvednout na letišti ve Visby, a položila sluchátko, neodvažovala se pohnout. Pokud bude jen sedět, možná bude ještě chvíli žít, ale jestli se zvedne, propadne se podlahou pryč do tmy a zmizí navždy. Což by vlastně nebyla tak špatná alternativa, napadlo ji pak.

Ale ona chtěla žít.

Co je ona vlastně za člověka? Věděla přece, že tenhle den jednou přijde, a přesto před tím zavírala oči.

Naklonila se dopředu s rukama zaklesnutýma za kolena a semkla pevně víčka, jako by se chtěla zavřít před city zvenčí, které plnily její srdce předtuchou katastrofy.

„Chovala ses jako mizerný pštros,“ šeptala sama sobě.

Najednou si uvědomila, že ho opravdu velmi připomíná, jak tady sedí stočená do klubíčka, záměrně oslepená, napřímila se a otevřela oči.

Hleděla na velkou uklizenou kuchyň s úzkostně starožitným vzhledem, ale ve skutečnosti nově vyrobenou i s patinou, kde každá skříňka stála nejméně deset tisíc. Ona si to tady zařídila, objednala, domluvila cenu, dohlížela na instalaci, pohádala se o jeden kazový kus a nakonec získala náhradní se slevou. A to ostatní: kachlíky, kamna, digestoř… Na to si čas udělala. Zajisté, vše s Arvidovým souhlasem. Měla na to deset let. Mohla vše dopředu naplánovat do nejmenšího detailu, a pak klidně zmizet. Co ji tady drželo? Myslela snad, že je to neuskutečnitelné? Nebo byla jen nána pitomá? Samozřejmě, dostávala od něj peníze na příděl a sama žádný velký majetek neměla, ale bývala by si mohla odkládat stranou. Pokud by začala, řekněme před dvěma roky, když myšlenky začaly nabývat nových obrysů a když Anders… Určitě by dokázala uspořit čtyři tisíce každý měsíc. Mohla by teď mít skoro sto tisíc v hotovosti! Kolik snů měla, dokonce i ten o útěku a tajemné identitě… Ale udělala byť jen jediný krok, aby je uskutečnila?

Vzlykla, ale pak proměnila pláč v chladný, jízlivý smích. Smála se sama sobě. Bylo to víc než spravedlivé. Už měla být na útěku, ale není.

Arvid by určitě poznal, že něco není, jak má být, ale to už by byla za horami, možná i v jiné zemi, se sto tisíci v kapse, které by nezanechaly žádnou stopu. A s jiným jménem, novým rodným číslem a změněnou barvou vlasů by byl bez šance.

Co se stane teď? Ona a Anders? Nafackovala by si, kdyby mohla. Dala by si pořádný záhlavec. Panebože, vždyť jí bylo už čtyřicet sedm, dospělá byla až až… Kde se stala chyba?

Anders! pomyslela si. Musí mu ihned zavolat.

Anders. Měla pláč na krajíčku, jen na něj pomyslela. Dostala šanci na nový život, ale zase ji promarnila. Jak se to mohlo stát? Jak mohla být tak zatraceně… hloupá? Nezralá? Bezradná? Zbabělá? Slepá? Bylo to tak silné – po dobu dvou let byla až po okraj naplněná nejen láskou a touhou – tyhle společníky znala až příliš dobře – ale i radostí, důvěrou a opravdovou… nadějí.

Najednou ji píchlo u srdce a pocítila chlad. Jako by se jí znovu otevřely oči, ačkoliv už dávno viděla. Zvedla se a zalapala sípavě po vzduchu.

Bylo to tak jednoduché, opravdu se to tak stalo? Nechala se opět spoutat láskou? Jako zvíře v kleci, vděčná a spokojená, pokud ne přímo posedlá denní porcí přídělu, neschopná vidět a myslet za hranice mříží, které ji držely v zajetí?

Pospíchala, co jí síly stačily, k venkovním dveřím. Jako by jí hrdlo sevřely do kleští ledové ruce a srdce jí přestalo bít. V zorném poli začaly tančit šedivé tečky. Ztrácí vědomí? Ne, řekla si trucovitě. Zpropadeně, nesmí omdlít. Co by to bylo za pitomé řešení? A v hlavě jí duněla replika z jednoho filmu pro pamětníky: „Myslím, že omdlím.“ Byla to ona? Ne, jistěže ne, nemohla to být ona. Už ne. Nakopla řadu pečlivě srovnaných bot, stojících v hale, Arvidovy z hnědé telecí kůže, které neobul už kolik měsíců. Potřebovala si vybít někde zlost. Boty se rozletěly na všechny strany a botník se sesul ke straně.

Nemohla popadnout dech. Po výbuchu hněvu se jí ulevilo. Doklopýtala ke dveřím a otevřela je. Svěží vzduch jí proudil vstříc. Třeba ještě není pozdě. Pokud by vyškrabala vše, co má, peníze, šperky, tu vázu ze slavné švédské sklárny Costa Boda, oceněnou před rokem na sedmdesát tisíc, tu by taky přibalila. Kdyby prodala auto, nevzbudila by pozornost policie? Kdo je vlastně majitelem, on nebo ona? Uvědomila si, že neví. Ani tak daleko nedošla.

Vykašlat se na to, hlavně nemudrovat a netrápit se, nedívat se zpět. Vidět možnosti. Zapakovat si do tašky šaty, cennosti i tu prokletou vázu. Autem na pevninu a pak ho ve Stockholmu prodat a pak dál… Bylo něco po druhé hodině. Mohla by být ve Stockholmu za sedm hodin, pokud by stihla trajekt ve tři čtvrtě na pět. Kdy otvírají autobazary? Řekněme v devět. Zítra v jedenáct hodin by tohle všechno mohlo být skutečností.

Sešla po schodech dolů, pokračovala několika kroky vpřed, naplnila plíce vzduchem. Dýchala už docela normálně, sestoupila dolů na nově dlážděnou cestu a strnula.

Zkameněla uprostřed kroku a zírala na zmiji, odpočívající na teplém vápencovém kameni asi dva metry od ní.

3

Jsme-li dlouho pryč, věci a lidé se mění. Čas na nikoho nečeká.

Ale Emrik Jansson uměl čekat. Stál na úzké asfaltové cestě s černým dámským kolem, zaparkovaným na okraji silnice v šedivém štěrku. Dlouhý bílý knír byl kolem úst zažloutlý od nikotinu, podobně jako ukazováček a prostředníček na pravé ruce. Držel pevně řídítka oběma rukama. Už před rokem přestal jezdit na kole. Nyní je používal místo opory. Raději než ten krám na čtyřech kolech, se kterým chodily ty báby z domova důchodců ve městě. Člověk musí akceptovat svůj osud, tak to prostě je, ale může si ho zpříjemnit. Bylo mu osmdesát sedm let, co k tomu dodat? Byl na cestě na druhý břeh. Zpíval poslední verše své písně. Nebo jinak. Šeptal svou poslední večerní modlitbu.

Malá vážka se zářivě modrým zadečkem letěla třepotavě za jemného bzučení podél cesty. Emrik Jansson ji sledoval pohledem, dokud mu nezmizela nad polem. Oči měl v pořádku. Ale nohy mu už nesloužily. A uši? Jak kdy.

Velmi rozvláčně vybalil lehce se chvějícíma rukama z vnitřní kapsy kabátu nenápadný paklík. Uvolnil pečetící pásku, rozvinul sáček a ucítil pach navlhlého tabáku. Předvídavě si do něj předem vložil připravené cigarety. Balit je venku a stát přitom opřený o kolo, na to mu síly nestačily. Jednu si vytáhl, vložil ji do úst a balíček vrátil na původní místo, potom vzal z kapsy kalhot žlutý plastový zapalovač a zapálil si.

Emrik Jansson čekal na návrat Arvida Traneuse s jistými obavami. Podle toho, co slyšel, by to mělo být dnes. Ale člověk si nemůže být jistý tím, co lidi navykládají. Klepy. Už dlouho se mluvilo o Arvidu Traneusovi a jeho dlouhých cestách. V nepravidelných intervalech někdo přesvědčivě tvrdil, že je na cestě domů. Ale nebyl. A byly to jen řeči. Nebo opravdu přijel, aby zase za pár dní odcestoval.

Tentokrát to bylo podle jeho zdrojů jiné. Měl by se vrátit natrvalo.

Emrik Jansson to slyšel, když u souseda předevčírem nakupoval brambory. Tak už to chodívá. Co člověk nevidí na vlastní oči, zjistí za něj někdo jiný. A informace se lehce šíří, jen tak mimochodem, ve vedlejších větách. Žádné pomluvy, samozřejmě, ale téma se v průběhu hovoru vynoří a jména se vysloví.

Slyšel, jak se zezadu blíží traktor. Řidič zpomalil a opatrně projížděl kolem toho starého muže s huňatými vousy, který měl na sobě černý vlněný oblek navzdory teplu a ostrým slunečním paprskům. Pod sakem zažloutlou košili, která pamatovala bílé časy.

Emrik zamžoural do kabiny šoféra zelené mašiny a pomalu zvedl ruku na pozdrav. Dostalo se mu opětovaného zamávání. Byl to Magnus Hjälmrud z gotlandské farnosti Kauparve, nejstarší syn Hanse-Görana. Emrik Jansson ho učil ve škole ty poslední tři roky, než odešel do penze. Ale to nebyl důvod, proč si ho pamatoval. Vybavoval si je všechny. Jeho hlava rozhodně žádné berličky nepotřebovala. Zatím. Znal zpaměti jména všech svých žáků, kteří prošli v průběhu jeho aktivních čtyřiceti let malým světem zdejšího školského systému. Dokázal dokonce přiřadit jména k jednotlivým ročníkům. A pokud nyní žili dostatečně blízko, věděl, jak se jmenují jejich rodiče i děti, a dokonce i kde všichni bydlí. Viděl je projíždět kolem. Přicházet i odcházet. Když počasí dovolilo, mohl takhle bloumat u cesty celé hodiny. Takový dal sám sobě úkol. Pozorovat lidi a díky tomu zůstat v kondici.

Arvida Traneuse taky učil. Jeho sestřenice i bratrance taky, dokonce i jeho nejstarší dítě. Od té doby už uplynulo hodně vody, ale téměř všechny i po zakončení jejich školní docházky potkával. Skoro každý den. Ty, co ještě žili, pochopitelně. Viděl je a sledoval, ukládal si do paměti příjezdy a odjezdy jejich aut. Události, které neměly význam pro ty, kteří žili na plný plyn a neměli čas přemýšlet o minulosti.

Ale Emrik disponoval jak časem, tak vzpomínkami. Dnes použil svůj čas k tomu, aby čekal na Arvida Traneuse. A ještě na něco, pravda, ještě na něco jiného. Zafuněl a vzhlédl vzhůru k obloze. Ani mráček, pomyslel si, ani jediný tmavý mráček na horizontu. Ale on je přesto viděl.

Byl vysoký a bledý, levou ruku měl hluboko ponořenou do kapsy sepraných džínů. Bradu zabořenou do límce tréninkové mikiny, upnuté zipem až ke krku. Zrovna oslavil své třicáté narozeniny v nápravném zařízení se zvýšenou ostrahou v Norrtälje. Pokud slovo ‚oslavil‘ je v této souvislosti vůbec vhodné. Dosáhl věku třiceti let, to by asi bylo blíž pravdě. Nikoho to ale nezajímalo, jeho samotného nevyjímaje. Teď byl venku, a to bylo hlavní.

V pravé ruce držel cigaretu. S jejím popelem si pohrával vítr, nechal ho odvát ve stoupajícím víru podél přístavního mola a pak dál nad Baltské moře.

Předevčírem zavolal jednomu starému kámošovi. Přišla řeč i na Stephanii. Lépe řečeno, on sám o ní začal. A tehdy se od přítele dozvěděl, že Arvid Traneus by měl přijet domů. Ano, povídá se, že prý už je se svojí prací hotov, kdeže to bylo, někde v Japonsku, a že by se měl vrátit domů do Levide.

„To jsou kecy!“

To byla jeho první reakce. A ta druhá – že o tom nechce nic vědět. Co on má vlastně dnes ještě s Arvidem Traneusem společného? Ale přece se v něm cosi hnulo, nasál do sebe tu nečekanou zprávu, jako když vysušená houba do sebe vcucne vodu. Nezadržitelně to v něm rostlo, úplně samo od sebe, a lákalo to jeho pozornost. Tajné plány. A on naslouchal, samozřejmě, že ten hlas musel následovat. Čím déle o tom přemýšlel, tím víc si uvědomoval, že to je dar z nebes. Osud. Málokdy se mu stalo, aby mu něco dobrého nabídl, aby mu poklepal na rameno a dal mu šanci.

Pomalu klouzal pohledem od moře k hromadám dříví u pily za drátěným plotem. Mořská bríza odpoledne zesílila a mávala sem a tam třapci jeho vlasů, spadajícími až na ramena.

Zhluboka zatáhl z cigarety. Zatraceně, co se to stalo? Skoro nikdo už nekouřil. Když si v přístavním terminálu zapálil cigaretu, lidi ho propichovali očima, jako by byl narkoman, který si vyndal nádobíčko a chystal si píchnout dávku. Omluvil se. Jistěže věděl o zákazu. Ale neměl ho zažitý. Když tam stál se žvárem v dlani, nemyslel na to. Možná se omlouval trochu moc dlouho a příliš hlasitě. Všiml si, že lidé odvrací pohledy jinam, poodcházejí o několik metrů a drží pevněji své děti. Ale možná taky ne. Třeba to byl jen strašák v mozku. Pocit, že vyčnívá, že se neumí chovat tak, aby splynul s tím zástupem typických Švédů.

Zahodil cigaretu přes okraj nábřeží. To bylo šílené, že se ocitl zrovna tady. Zatraceně nesmyslné. Druhý den na svobodě nasedl na trajekt, který měl namířeno zpátky na místo, kam se před lety zařekl, že už nikdy nevstoupí. ‚Jen přes mou mrtvolu,‘ přísahal tehdy.

„Uvidíme, jak to půjde,“ řekl sám sobě.

Teď byl tady, a to z jediného důvodu. Arvid Traneus. Neměl žádný plán, netušil, co se bude dít. Věděl jen, že neměl jinou volbu, než nastoupit na ten trajekt.

Opravdu věřil tomu, že na Stefanii navždy zapomněl. Jenže během těch dlouhých let vězení se mu tvrdošíjně usídlila v hlavě. Úplně poprvé se vynořila ve snu. Vzbudil se šokován a jako omámený. Poté se začala objevovat v myšlenkách, nejdřív sporadicky, pak častěji, až ho vůbec nenechávala na pokoji. Ani na jediný den. Jako by ani nebyla mrtvá.

Otočil se k moři zády a vydal se na cestu. City se v něm hádaly. Jednu chvíli ho zavalil prožitek vrcholného štěstí z toho, že je na cestě, plápolal jako světlo ve tmě, v dalším okamžiku ho ovanul chladný vítr, který ho přiměl zavřít oči a uvidět se zvenčí. To ho přinutilo skepticky potřást hlavou sám nad sebou. A opět to zářivé štěstí a světlo, každá nová mámivá vlna nadějí byla silnější a rostla na úkor chladných pochyb.

4

Svět se pod ním houpal. Jako by se během dvanáctihodinové cesty z japonského letiště Narita na londýnské Heathrow zastavil čas. Kroutil se mu žaludek hlady, a tak se s chutí zakousl do bílkové omelety, kterou si objednal v jedné restauraci spoře osvětlené tranzitní haly. Pošmourná jako listopadový den.

Palačinka s brokolicí vařenou v páře a několik zbloudilých zrnek cizrny v bylinkově citronovém oleji. Vlastně to pro chlapa nebylo pořádné jídlo, ale zkušenost ho naučila jíst za dlouhých letů opatrně. Kromě toho měl i jiné důvody. Byl nucen zpřísnit své stravovací návyky. Trochu ztloustl. To mu nevadilo, neměl nic proti tomu být statný. Jenže ten malý, vysušený lékař mu jako bonus k jeho pojištění stanovil povinnou návštěvu každého půlroku a nad výsledky testů ho pozoroval se starostlivou vráskou mezi obočím.

Zamluvil si dvakrát v týdnu příšerně drahý tenisový kurt a radikálně změnil jídelníček. Přece nenastřádal takové jmění jen proto, aby se vrátil domů na Gotland a tam zemřel. Nechtělo se mu předčasně skončit se životem s hlavou v hrnci plném bramborové kaše, másla a kaviáru.

Vychutnával si pivo. Jindy si alkohol na svých dlouhých přeletech nedopřával, ale teď se dostal na své poslední cestě z Japonska až sem, do Londýna. Pravda, nevrací se domů, aby tam natáhl bačkory, ale také nechce žít jako mnich. Pro něj nastal čas přesně na jedno pivo, přestože v Londýně bylo teprve ráno.

Lehce se mohlo stát, že by byl nenasytný. Povolili uzdu své hrabivosti, co se týkalo Pricomu, to si musel přiznat. Sám pro sebe, pokud už ne před ostatními. Když se jim taková příležitost naskytla, bylo těžké nechat to být a ‚neohryzat maso až na kost‘. Možná že pád Pricomu byl pro jeho zadavatele dokonce nevýhodný. Když velká společnost úplně zmizí z trhu, způsobí to nejistotu. A nepředvídatelnost není nikdy dobrá. Ukrojit si pořádný kus koláče, ale jen tolik, co by sami mohli zvládnout, a zbytek nechat statečným obhájcům Pricomu, to by asi bylo ideální. Inu, stalo se, co se stalo. Nikdo ho neobviňoval. Všichni se zdáli být spokojení. A než se objeví negativní důsledky, chvíli to potrvá. Tou dobou si už jeho jméno nikdo pamatovat nebude a on bude pečovat o svůj majetek na druhé straně zeměkoule. V tomto světě směřují všechny pohledy jen do budoucnosti.

Kolem řady stolů proběhl číšník. Chtěl zaplatit, a tak k němu natáhl ruku s kartou. Vrchní mu v tom zabránil napřaženou rukou jako dopravní policista.

„Je mi líto, pane, požární poplach, musíte urychleně odejít.“

„Požární poplach?“

„Ano, musíte ihned opustit restauraci.“

Arvid zastrčil kartu zpátky do peněženky a zvedl se. V ruce měl svou koženou aktovku.

Zajímavé, že nebyly slyšet žádné sirény. Kolem něj procházeli obchodníci a sem tam i nějaký baťůžkář, pohybovali se důstojně směrem k východu, zatímco si vyměňovali rychlé pohledy, spíše zvědavé než znepokojené.

„Tudy, prosím, tudy.“

Letištní personál v žlutých neónových vestách se pokoušel zrychlit proud netečných pasažérů a ukazoval dosti neurčitým směrem na druhý konec šedivé haly. Kiosky, obchody se zbožím v bezcelní zóně a jiné butiky vyháněly své zákazníky, zavíraly vchody a stahovaly žaluzie.

Trochu přidal do kroku, ale nepřeháněl to. Nenastřádal takové jmění ani proto, aby zemřel na londýnském letišti Heathrow. Poplach? Co by to mohlo být? Teroristický útok, oheň, nebo si někdo zapálil cigaretu přímo pod hlásičem požáru?

Loudal se s ostatními pasažéry až ke vzdálenému terminálu, který se zdál být mimo provoz. Jeden po druhém tam vpluli a zůstali stát. Lidi ve žlutých vestách nebylo už vidět. Jeden muž v jeho letech v obleku a značkových brýlích s koženou aktovkou udělal rezignovaný obličej a rozhodil rukama. Arvid odpověděl pokrčením ramen.

Evakuace se rozplynula do ztracena a nablízku nebyl nikdo, kdo by jim vysvětlil, zda se ocitli v nebezpečí života, nebo zda se jednalo o falešný poplach.

Arvid zahlédl na lavičce jedno místo volné a posadil se. Naplnil ho absurdní pocit lhostejnosti. To pro něj bylo zcela cizí. Obvykle bylo všechno podstatné, každý detail. Věci měly samozřejmě různou prioritu a člověk si musel stanovit pořadí hodnot. Ale pokud bylo někomu všechno jedno, byl na špatné cestě.

Nyní se mu nedostávalo informací, aby se mohl správně rozhodnout. Má běžet k nouzovému východu, nebo se má vrátit do té věčně podzimně naladěné tranzitní haly a objednat si nové pivo, protože to první nestihl dopít? Nebo má zůstat sedět na místě ve stavu jakéhosi polospánku?

Aby trochu popostrčil čas, pokusil se zevrubněji probrat své zatím velmi mlhavé plány o vlastní konzultantské firmě. Ty jeho řeči o tom, že nebude muset už nikdy pracovat, to byl jen způsob, jak nevyslovit konkrétní sumu. Rozhodně nechtěl jít do penze. Nechápal lidi, kteří prahli po ekonomické nezávislosti jen proto, aby mohli všechen svůj čas věnovat golfu a písečným plážím.

Plánem bylo začít se skupinkou asi tak deseti stálých zaměstnanců – zkušených konzultantů a postupně zapojit další spolupracovníky v závislosti na jednotlivých projektech. Arvid počítal s fází plánů a výstavby po dobu jednoho roku, aby mohl do detailů vybrousit své vize a navázat správné kontakty. To bude něco úplně jiného než podnikat jen sám za sebe, jako to dělal doposud. Ne bez úspěchů, to musí přiznat, ale vlastní konzultantský podnik otevře zcela nové možnosti. Asi by bylo těžké dál bydlet ve Švédsku, ale on by neměl vůbec nic proti přestěhování do Londýna, nebo třeba i do Curychu. A tentokrát vezme Kristinu s sebou.

Dva Asiaté, muž a žena, diskutovali potichu, ale intenzívně na lavičce u protější stěny. Slyšel, že to jsou Japonci, a mohl je s pětadevadesátiprocentní jistotou zařadit do nejvyšších pater podnikatelského sektoru.

Jeden muž z vedení Pricomu si vzal život. Předtím ještě zastřelil svou ženu a sedmiletou dcerku. Typicky japonské – pokud je pravda, co se říká – neumí prý přijmout porážku. Bylo to tak stavovské… Jako by se neuměli vyrovnat s tím, že lidé v moderní společnosti stoupají a padají, aby zase znovu vstávali a šplhali vzhůru. Zároveň stále přijímají nové výzvy v závislosti na volbě a výkonu a někdy také s ohledem na okolnosti nacházející se zcela mimo dosah jednotlivce. V tomto světě není místo pro čest a hanbu.

Arvid zakryl rukou nedobrovolné zívnutí.

Kristina vyskočila od kuchyňského stolu a spěchala do obývacího pokoje k ranním televizním zprávám. Žena s lokny v barvě teplého červeného odstínu, přátelským úsměvem a poněkud smutnýma očima hovořila o Londýně. Došlo k požáru na letišti Heathrow.

Kristina cítila, jak ji zavalil hřejivý příval citů. Na letišti hořelo. Neštěstí, teror, bomby, slepé rozmary osudu, smrt, vraždění.

Svitla naděje.

Teplo u ní zůstalo. Objímala ho, pokusila se ho zadržet, cítila, jak si ustlalo v jejím srdci a dalo duši klid. Před vnitřním zrakem listovala obrazy budoucnosti. Mohla by být podobná současnosti. Třeba bude moct žít jako během posledních dvou let i po zbytek svého života. A ještě lépe: ani stopy po chladném neklidu, nebudou existovat žádné návštěvy ani jejich pozdní ohlášení, žádný telefon nebude zvonit přesně ve 14:00 každý den. Nebude muset počítat vteřiny a bát se, že on to vyčmuchá, svým šestým smyslem ji odhalí a zničí všechno, pro co teď žije.

„Hasiči dostali záhy oheň pod kontrolu. Nikomu z cestujících se nic nestalo, ale vedení letiště upozorňuje, že pasažéři musí počítat se zpožděním od dvou do deseti hodin.“

Rusovláska si vzala své teplo zpátky. Kristina pocítila chlad.

Naděje zhasla.

Pak se zastyděla, sklopila oči. Nejprve podváděla, pak si přála smrt toho, koho klamala. Přála si, aby jiný člověk zemřel. Cítila hanbu, ale zároveň byla přesvědčená, že je to zbytečné. Teplo zmizelo a jeho místo zaplnil stud. Žádné racionální názory na světě nemohly zastavit její pocit, že je špatná. Jaká vlastně byla? Copak není žádné dno?

Opravdu nemůžu doufat? Ani si přát jiný život? Zkusila obhájit sama sebe. Proč tady sedí na pohovce před televizí a pěstuje si nesmyslnou naději, místo aby už byla ve vlaku na půl cesty do Bergenu, s vázou z Costa Boda zabalenou v batohu a s autem dávno prodaným?

Zvedla se, šla do Arvidovy pracovny a po několikerém kliknutí myší probudila počítač z odpočinku. Když se rozsvítila obrazovka, otevřela stránky společnosti Flight Tracker, kde si už předtím naťukala Arvidovo číslo letenky. Bylo to přesně tak, jak ta zrzka v televizi říkala. Zpoždění tři hodiny. Arvid bude ve Visby nejdřív ve čtyři, možná později, pokud budou odlety ze Stockholmu obsazené.

5

Podlaha pod Andersem Traneusem zapraskala, když vešel na zasklenou verandu. Kristina. Nechtěl ji obviňovat, ale myšlenky se pohybovaly v kruhu a pokaždé se znovu stočily k ní. Nedalo se na ni spolehnout. Pak od toho rychle utekl. Těžko osočovat někoho, koho milujeme.

Ale nejvíc kladl vinu sám sobě. Už podruhé strčil hlavu do stejného vosího hnízda. Jak jen mohl být tak zatraceně omezený? A pak do toho nezadržitelně spadl. Byla to jen jeho hloupost, nebo by to udělal stejně, i kdyby mohl nahlédnout do knihy osudu?

Čtyřicet sedm let. Život mu byl těsný. Chvílemi byl přesvědčen, že je pořád mladý. Vnímal to tak. Tělo měl silné, nevykazovalo žádné známky blížícího se stáří. V posledních letech jeho poněkud – a to si musí přiznat – jednotvárná realita nabrala na síle a naplnila se štěstím. Když si představil, že mu tohle blaho bude odebráno, cítil se zahnaný do kouta. Nebylo zdaleka tak jednoduché vydat se novým směrem a začít od začátku. V takových chvílích si připadal jako stoletý.

Už nebyl tak lehkomyslný jako v osmnácti, aby znovu dokázal udělat obrat o sto osmdesát stupňů a jít dál. Jak dlouho může v lidském srdci zůstat ten, kdo zradil a zmizel?

Až příliš dlouho.

Tak takhle to tedy mělo skončit tentokrát: jedno pondělí začátkem října, zatímco on stál jako ochrnutý na vlastnoručně vyrobené verandě a hleděl přes šedohnědé strniště?

Slunce bylo nízko a paprsky směřovaly přímo proti němu. Viděl, že celé pole bylo pokryto tenkými, tenoučkými pavoučími sítěmi. Celé pole. Neuvěřitelná práce.

Ochromený. Ano, ale co mohl dělat? Vzít si ji násilím? To nebyl jeho styl, zato Arvidův ano. Možná že by to tak chtěla. Chybička v jejím mozku způsobila, že si zvolila toho, kdo s ní zacházel nejhůř? Nebo byly síla a bezohlednost jen kvality správného chlapa?

Pokusil se změnit směr myšlenek. Nulový efekt. Hořkost.

Otevřel jedno okno a smetl hřbetem ruky několik much. Monotónní vrčení větráku obilného sila v Hedbergu bylo dnes zřetelně slyšet. Vzduch se ani nepohnul, dusivý venku stejně jako uvnitř.

Zahořkl, když ho Inger opustila. Tolik let jí obětoval. Udělal pro ni všechno. Tahle zasklená veranda byl její nápad. Ale on ji postavil. Pro ni. Možná že nešla stylově dohromady se zbytkem domu, vypadala trochu jako moderní ptačí budka, zavěšená na vilu z dvacátých let, ale byla to solidní stavba.

Pak se to změnilo. Dnes jí dával za pravdu. Udělala dobře, když ho opustila. Měl Inger rád, ale nebyl na vztah s ní zralý. Kristina v něm tvrdohlavě setrvávala, přestože ho zklamala a opustila. Inger nikdy neměla šanci vedle vzpomínek na Kristinu. A přesto… větší část jejího dospělého života ji nechal v iluzi, že ji miluje. A možná že tomu tak někdy i bylo, ve světlých chvilkách. Měli hodně společného, co bylo dobré… děti třeba. Ale vztahy mezi nimi byly vlažné. Jeho vztah k ní byl vlažný.

Nebyl to svého druhu omyl, nebo dokonce podvod?

Teď to vypadalo, že zůstane zase sám, ve ztichlém domě, uprostřed polí mezi Klintebysem a Sandou. Děti už vyletěly z hnízda, mají své starosti. Tak to má být. Nemůže je zatěžovat. Cítil se zatraceně starý.

Příliš mnoho let během své dospělosti si namlouval, že život je něco, co pořád pokračuje. Teď zjistil, že to není pravda. Nejenže byl daleko kratší, než si kdysi představoval. Taky mnohem dřív končil.

Co se to s ní stalo? Vše bylo zahaleno tmou. Šimravě příjemný pocit se jí šířil pomalu od vnitřních stran stehen, opatrně kolem vstupu do její mušličky, ve dvou protikladných krouživých pohybech, pak nahoru břichem, až se proměnil v dráždivé vzrušení, které se rozběhlo do celého těla a přimělo ji dýchat rychleji.

Co se s ní stalo? Byla s někým? S Andersem? Ne, nikdo tu nebyl. Dráždila se snad sama? Byla skoro v rozpacích, jako by se přistihla.

Kde měla ruce? Mezi nohama? Ne, jedna byla natažená rovně, předloktí pod polštářem, na němž nikdo neležel, druhá v nepříjemné pozici za zády. Neonanovala, měla neviditelného milence. Cítila, jak se v ní hýbe, měkce a nekonečně pomalu. I ten nejmenší pohyb vysílal do těla dráždivé paprsky. Jako by střídala vařící a ledově studenou sprchu, nebezpečné extrémy se neustále střetávaly na hranici bolesti a proměňovaly utrpení v rozkoš.

Pohyboval se v ní a ona nemohla jinak, než mu jít vstříc, blíž a blíž.

Ale co s ní udělal? Ty pomalé plíživé pohyby jako by nikdy nekončily, nikdy nevyvrcholily, jako by přicházely zevnitř, jako by z ní něco chtělo utéct. Vyklouzla zpod přikrývky a posadila se na posteli, zcela nahá zírala dolů mezi roztažené nohy.

Z hrbolů na hadí lebce civěly prázdné tmavočerné oči přímo do jejích. Strnulá a neschopná pohybu viděla, jak se zmije s klikatou čárou na hřbetě vykroutila z její vagíny. Všechno vzrušení bylo rázem pryč. Pocit, který se jí zmocnil, připomínal chlad kamenů, vyhrabaných z takové hloubky pod zemí, že neprožily teplo po celá tisíciletí.

Šupinatá hadí kůže se leskla, slizká od jejího vlastního poševního sekretu. Hýbala se rychleji, teď když už byla venku, šustivě se kroutila jejím ochlupením a pak vzhůru přes břicho. Necítila hadí pohyby přímo, jen ten propastný chlad jí stoupal kolem páteře výš a výš.

Plazil se stále blíž, hlavou lehce kymácel do stran v taktu s vlněním vpřed. Dosáhl jejího pravého prsu. Černé oči se zdály vidět vše a nic. Otevřel širokou tlamu, obnažil dlouhé jedové zuby a v dalším okamžiku kousl. Hadí zuby se zabořily do tmavočervené prsní bradavky a bolest…

Kristina otevřela oči. Několik rychlých, ustrašených zamrkání ji vrátilo do správného času a prostoru. Pohovka v obývacím pokoji, odpolední slunce za okny.

Ňadra se jí rychle zvedala, jak přerývavě dýchala. Pomalu se posadila. Levou ruku strnulou, pravá se nevědomky zvedla a zajela k prsům, pod tenký, bílý vlněný kaftan. V hlavě prázdno. Žádné myšlenky kromě vzpomínky na leknutí, když se jí had zakousl do masa.

Pomalu se ovládla. Byl to jen sen, jen sen, jen sen, přemlouvala sama sebe. Ale jaký! Kde se vzal? Zmije na chodníčku dnes ráno, tomu rozuměla, ale…

Panebože, kolik je hodin? Zvedla ztěžka levou paži. Brnělo v ní. Za deset minut čtyři. Stihne to jen taktak na letiště.

6

Emrik Jansson stál se sluncem v zádech, obě ruce na řídítkách a díval se na širokou cestu. Širokou silnici, opravil sám sebe. Nacházel se na jejím konci. Úplně nejdál, až tam, kde vozovka mizela, těsně před několika masivními betonovými bloky s výstražnými odrazkami. Byl tam, ale jakoby tam nepatřil. Masivní kvádry dělaly dojem, že na nich pocestný smí ještě na okamžik spočinout, než bude svržen přes okraj posledního panelu.

Emrik většinou brzy usínal a časně vstával, často ještě dřív, než se noc proměnila v den. Ale minulou noc téměř nezamhouřil oka. Myšlenky mu nedaly spát. Bylo bláznivé, že měl takové obavy o něco, co se ho – přísně vzato – vůbec netýkalo. Ale asi to bylo nevyhnutelné, když vlastní záležitosti ztratily schopnost naplnit jeho život.

Měl strach, a ne bezdůvodně. Ale co si vlastně myslel, že uvidí, nebo co ovlivní tím, že tam takhle bude stát? Auto Kristiny Traneusové svištící kolem, pokynutí ruky za sklem a víc nic? To bylo asi tak všechno, s čím mohl v této situaci počítat. Mlhavá silueta Arvida Traneuse v tom samém autě?

Hloupý starče, měl bys jít domů a zalézt do postele, pomyslel si. Zašátral zažloutlými prsty po tabáku, ale brzy si to rozmyslel. Z nevyspání se cítil slabý, jenže netušil, zda by ho cigareta posílila, nebo zda by ho donutila dřepnout do příkopu. A sedne-li si jednou na bobek, bez pomoci nevstane, to už ze zkušenosti věděl. To bylo to poslední, po čem by toužil, aby někdo musel přijít a pomáhat mu na nohy.

Raději si nechal zajít chuť. Sevřel řídítka a popošel několik metrů vpřed. Měli by se ukázat každou chvíli. Ano, každou chvíli.

Kristinin robustní stříbrnošedý Lexus byl luxusní typ sportovního užitkového vozu. Zahnul z pobřežní cesty u Klinte a pokračoval ve směru na Hemse. Byl opravdu její? Zvykla si považovat ho za svůj, vždyť ho dva roky sama řídila, ale teď už za volantem neseděla.

Vyzvedla Arvida před slabou půlhodinkou na letišti ve Visby. Okamžitě ji objal, hned před východem z příletové haly. Přitiskl ji pevně k svému mohutnému tělu, pak se sklonil k jejímu uchu, aby mohl chraplavě zašeptat:

„Kristino, odteď už jen ty a já.“

Nasadila široký úsměv, který ji tísnil a kterému se její kůže vzpírala.

Přilepila se na něj pevně, skoro se na něj pověsila, aby neztratila pevnou půdu pod nohama. Dělaly se jí mžitky před očima.

‚Jen ty a já.‘ Co to znamená? Jak si to představuje?

„Nemáš víc zavazadel?“ zeptala se, když se odvážila stát na vlastních nohách a uviděla černou koženou aktovku a příruční zavazadlo na kolečkách.

„Zbytek mi pošlou.“

Na parkovišti natáhl ruku pro klíčky od auta.

„Nejsi unavený?“ zajímala se.

Vždyť byl na cestě dvacet dva hodin, pokud započítala i zpoždění z Londýna.

„Žádný strach. Budu řídit.“

Hned začala v kabelce hledat klíčky.

Nyní seděl za volantem vozu, který považovala za svůj. Projížděli jednotvárnou silnicí vedoucí lesem mezi Klinte a Levide, odbočili na Gerum a měli před sebou poslední část cesty, než budou doma.

„K čertu, Emrik. Jak je asi starý?“ mumlal Arvid.

Kristina si ani nevšimla, že projeli kolem jejich bývalého bělovousého učitele, zaujatá jinými myšlenkami. Kromě toho byla na tento výjev zvyklá, na rozdíl od Arvida.

„Už skoro nemůže chodit,“ podotkla nepřítomně.

Dorazili k jejich odbočce a Arvid to stočil k zahradě. Kristina odpočívala s pravou rukou na vnitřní klice dveří. Nasála do nosních dírek Arvidovu vůni. Půlka byla on, ale ta druhá byla cizí. Tak to bylo vždycky, když se vracel z cest. Jako by byl ten původní Arvid naředěný ještě něčím jiným. Mnohokrát už takhle vedle něj seděla, cítila ten pach a přemýšlela o tom. Zároveň ji to vždycky naplňovalo tíživou touhou, která odvála pryč všechno, s čím uvnitř bojovala. Když měla pochybnosti, vypařily se jak rosa za slunného červencového rána a ona nemohla myslet na nic jiného, než jaké to bude, až ji zase obejme, poprvé po mnoha dnech, týdnech či měsících. Jeho nahé paže kolem jejího obnaženého těla, žádostivé, náročné, ztopořený penis proti jejímu břichu. Jak mohla užívat…

Několikrát zakašlal a zastavil před vchodem do velkého domu.

Tentokrát nic z toho necítila. Vtáhla nosem vzduch a ucítila jen alkoholový odér a zatuchlý dech z letadla. A trochu potu.

Jak ji asi vnímal on? Také mu voněla jinak než obvykle? Větřil snad něco?

Arvid zaparkoval auto na asfaltovém výjezdu z garáže. Vystoupil a šel vyzvednout zavazadla, ale najednou se zarazil v polovině pohybu s kufrem jen zpola otevřeným.

Něco nebylo v pořádku.

Pustil dvířka a podíval se přes zahradu na přední stranu bílého kamenného domu. Bylo to téměř, jako by zastavil u vjezdu ke špatnému domu, přestože to byl zcela evidentně jeho vlastní. Byl správně, ale necítil to tak. Byl snad tak dlouho pryč, že stromy a keře v sadu stihly vyrůst? Anebo se mu jeho vlastní domov tak vzdálil, že mu připadal cizí?

„Co myslíš?“

Kristina. Slyšel její hlas slabě, nějak ji nemohl k sobě vpustit.

Ne, něco se tady změnilo.

Když to konečně objevil, bylo mu záhadou, jak mu to mohlo uniknout. Kamenná cesta vedla z vjezdu do garáže ke vstupním dveřím, rovnoběžně s domem. Mezi pěšinou a vjezdem rostlo moře purpurově červených květin, jedna na druhé, jako tlustý koberec.

„Co myslíš?“

Zase Kristina. Tentokrát ji slyšel. Vyčkávala.

„Nooo…“

Podíval se na ni, ale s odpovědí zaváhal. Z nějakého důvodu z něj nevyšla žádná slova a sotva začínající úsměv ztuhl a odumřel.

Obrátil pohled ke vchodu s květinovou záplavou a novým chodníčkem. Dřív tady byla štěrková pěšina. Vedla napříč trávníkem přesně v těch místech, kde se na něj teď zuřivě šklebily ty rudé rostliny na čerstvě osázeném záhonu.

„To jsou dahlie,“ řekla Kristina.

Ale něco se v jejím hlasu změnilo. Zněl víc tápavě.

„Co to je?“ zeptal se a zíral na jiřiny.

Když odpovídala, otáčela prsty knoflíkem u halenky.

„Myslela jsem, že by to mohla být příjemná změna.“

Její pohled se na něj nalepil a pokusil se vyjádřit nadšení. Ale slabý úsměv už prosil o odpuštění.

„Změna?“

„No…“

Pokrčil rameny.

„Tak jo,“ řekl a vynesl tašky z auta.

Udělal pár kroků ve směru k vápencové pěšině, ale pak se zastavil. Stál potichu několik vteřin, než se nechal unést mocným, drtivým impulsem a vydal se napříč záhonem, jako kdyby tu původní cesta vedla jako dřív. Cítil, jak ho naplnila a ovládla směs štiplavé nechuti a vzteku. Těžkými a rozhodnými kroky, avšak ne přehnaně dlouhými, se valil vzrostlými rostlinami. Stonky a červené okvětní lístky lámal a drtil svými nablýskanými sedmačtyřicítkami.

DÍL DRUHÝ

Ach, Gertrudo, když strasti jdou,

ne po jedné, leč v houfech se na nás valí.

William Shakespeare, Hamlet, IV/5, překlad E. A. Saudek, 1983, Odeon

Sobota 28. října

nemocnice Karolinska,

městská část Solna ve Stockholmu

Muž v bílém plášti se sklonil nad Fredrikem Bromanem a zeptal se ho, zda může říct svoje jméno. Fredrik od sebe odlepil suché rty, nasál vzduch do plic, napjal bránici, aby vytlačil ven dostatečné množství vzduchu přiměřeně velkou štěrbinou mezi hlasivkami. Zformoval rty k odpovědi. Ale žádný zvuk nevyšel. Ne že by neuměl zkoordinovat všechny tyto pohyby a ovládat správným způsobem své svaly. Nechyběla mu síla, ani hlava se mu netočila. Mlčel, protože neznal odpověď.

Nevěděl, jak se jmenuje.

Přesto to nebyla tak úplně pravda. Neslyšel slova, ale viděl je před sebou, ne snad jako písmena, jen jejich formu, která mu byla samozřejmá a blízká. Ale nemohl je proměnit ve zvuk.

Pak si vzpomněl na starého představitele moderátů, strany švédské demokratické pravice, Göstu Bohmana. Proč? Byl si jistý, že on není Gösta Bohman. Ten byl totiž dávno mrtvý. Jmenuje se snad on sám Gösta? Nebo Bohman?

Musí přece něco říct. Dokázat, že slyšel, přestože neumí přeložit ty známé tvary do zvuků. Dát najevo, že žije a rozumí.

Tělo zachvátil pocit blížící se mdlobám, když mu fantazie přehrávala, co by se asi stalo, kdyby lékaři vyvodili z jeho mlčení chybné závěry, přesvědčení, že se už nedá nic dělat, a přesunuli ho do nějakého kumbálu na oddělení dlouhodobě nemocných, kde by na něj všichni brzy zapomněli.

Nový pokus. Cokoliv. Bránice, hlasivky, rty.

„Bohman?“ hlesl třesoucím hlasem.

Lékař se na něj usmál a pootočil se nalevo k ženě s rudohnědými vlnitými vlasy. K té, která snad měla být jeho manželkou.

„Udělali jsme pokrok.“

7

Traneusův statek se nacházel v Levide, vlastně na hranici mezi Levide a farností Gerum, v jižní části Gotlandu uprostřed mezi Hemse a Klintehamnem. Zatímco ostatní dvory ležely těsně jeden vedle druhého, Traneusova usedlost se rozprostírala stranou na několika hektarech obdělávané půdy, obklopená lesem.

Obytný dům se skládal ze dvou částí, jedna pocházela z poloviny devatenáctého století, druhá byla dostavěna roku 1911 v ostrém úhlu k původní budově. Fasáda z vápence a střecha z tašek esovek v nádherném oranžovém tónu probleskovaly listovím mohutného kaštanu. Šedesát metrů za domem stála stodola a stará stáj, také z roku 1911.

Amanda Wahlbyová otevřela zadní vchod a vkročila dovnitř.

„Haló?“ zavolala, ale neztrácela čas čekáním na odpověď.

Sundala si boty, vyndala ze sáčku, který si přinesla, plastové pantofle a vklouzla do nich. Pověsila si kabát a zašla na záchod, kde si převlékla těsné růžové triko za bílé, mnohem obnošenější a volnější.

Bylo devět hodin ráno, první pátek v říjnu. Obloha pokrytá lehkým oparem, slunce jako zlatý šíp zahalený do šedi. Amanda uklízela u Traneusových už půl roku, poté co její předchůdkyně skončila kvůli bolavým kolenům.

Bylo zvykem, že zazvonila vždy dvakrát. Pokud nikdo neotevřel, vešla do domu, zavolala ‚haló‘ a dala se do práce. Měla i své vlastní klíče pro případ, že by nikdo nebyl doma, ale dosud je musela použít jen jednou.

Ještě jednou zavolala ‚haló‘ cestou do kuchyně. Vytáhla ze skříně lux, hadry, čisticí prostředky, mop a gumové rukavice, naplnila červené vědro vodou a dvěma odměrkami saponátu.

Úklid u Traneusových byl velmi dobrý přivýdělek, nikdy tu nebyla špína ani nepořádek. Vlastně se divila, proč to Kristina Traneusová neudělá sama. Stejně neměla nic jiného na práci a udržovala domov tak jako tak v čistotě… ale to se Amandy v podstatě netýkalo, byla za tu příležitost vděčná.

Vzala do jedné ruky vysavač, mop si pevně přidržela v podpaží a kýbl sevřela v druhé ruce. Většinou začínala v salonu, pak vyluxovala a otřela prach i v dalších místnostech, až uklidila celý dům. Poslední přišly na řadu záchody a kuchyně. Zabralo jí to tak čtyři hodiny času. Snadná práce, ale na velkém prostoru.

Ten odér poprvé ucítila, když prošla kolem dveří do obývacího pokoje. Nasládlý, trochu vtíravý, lehce se z něj zvedal žaludek. Zavánělo to jako… no jo, jako co vlastně? Ať už to bylo cokoliv, být to tam nemělo. Možná řezané květiny, které stály moc dlouho ve stejné vodě, ty umí někdy zapáchat jako ten nejodpornější dech na světě. Ale to se Kristině Traneusové vůbec nepodobalo, že by zapomněla vyměnit květinám ve vázách vodu.

Potom to uviděla. Upustila vědro s mýdlovou vodou. A pak začala zvracet přímo na klubové křeslo potažené šedivým sametem, aniž by tomu mohla nějak zabránit.

8

Bum! Chybná trefa! Míč letěl kamsi doprava místo do branky, jak to měl původně v plánu. Kolegové v nepřátelském týmu se škodolibě uculovali.

„Špatné zpracování, Bromane. Musíš si ten míč přece zpracovat,“ zahučel Ove Gangström, když běžel s planoucími tvářemi za levým bekem, kde číhal na svoji příležitost.

Aby vás hrom bacil, myslel si Fredrik, ale zachoval vlídnou tvář.

Vypadalo to, že Ove na Fredrikovo faux-pas hned zapomněl. Vrátil se zpět stejně nadšeně, jako předtím útočil, s kapičkami potu lesknoucími se ve vlasech čerstvě ostříhaných na ježka.

Někdo z těch fotbalových nadšenců přišel s myšlenkou, aby v pátek pravidelně začínali den fotbalovým tréninkem, jako příjemnou změnu oproti florbalu, který hráli v hale X ve starém areálu P18. Fotbal nikdy nepatřil k Fredrikovým oblíbeným sportům. Nebyl členem žádného klubu jako mnozí kolegové, s koženým míčem se neskamarádil. Jen si občas během školních let začutal o přestávkách. Jednoduše řečeno, uměl by si představit lepší zábavu. Když soukromá televize TV4 vysílala reklamu na mobil s fotoaparátem s Davidem Beckhamem v hlavní roli, se kterým se vlastním telefonem fotí nadšený fanoušek, nepoznal slavnou hvězdu a nerozuměl tím pádem pointě. Myslel, že se jedná o rádoby vtipnou narážku na homosexuály, kterou ovšem nepochopil.

Nejraději měl atletiku a tenis. Týmové sporty nebyly jeho šálek čaje, při nich měl vždy chuť někoho vší silou kopnout do holeně.

Hráli na zaprášeném štěrkovém hřišti mezi školou Lyckåker a činžáky v městské části Gråbo ve Visby. Fredrik zašilhal na hodinky. Ještě čtvrt hodiny.

Simon začal před nedávnem hrát kopanou, aby – slovy jeho vrstevníků – natrénoval fotbal. I přes nedostatek vlastního nadšení pro tento sport byl Fredrik spokojený, když s tím nápadem syn přišel. Kromě pohybu mu to mohlo poskytnout i hladký vstup do chlapeckého kolektivu. Pro devítiletého kluka vedla samozřejmá cesta ke kamarádům přes fotbal, kusé znalosti jeho pravidel a hvězdných hráčů. Zdálo se, že tuhle zásadu nešlo nijak obejít.

Deset minut do konce. Musel se alespoň trochu hýbat, aby se vyhnul Oveho kritice. Sára Oskarssonová běžela rychle kolem něho. V zeleném lesklém triku a černých vlasech stažených gumičkami téže barvy vypadala jako profesionálka. Vlastně na něj byla příliš rychlá, ale on udělal šílenou kličku a zastavil ji. Otočil se, aby poslal míč Gustavovi, jenže ho uviděl s mobilem u ucha. Někdo na sebe ten úkol vzít musel. Všichni nemohli odložit telefon.

Vteřina zaváhání byla přesně tím, co Sára potřebovala. Zaznamenal jen krátké odfrknutí a vůni Sářina potu a byla tatam i s míčem. Jenže okamžik nato byl stejně jejich souboj ukončen. Gustav zvedl pravici jako fotbalový sudí, když chce pískat přímý kop, a ještě než stihl promluvit, bylo na něm vidět, že se stalo něco vážného.

„Práce,“ zavolal.

Fredrik ještě lapal po dechu, když došel ke Gustavovi. Píchalo ho v plicích po všem tom běhání. Gustav počkal, až se kolem něj všichni shromáždili, pak teprve tlumeným hlasem vysvětlil detaily.

„Dva mrtví na jednom statku v Levide. Je to vražda, o tom není žádných pochyb.“

Kolegové kolem Fredrika rychle oddechovali. Sára se předklonila a odplivla si do štěrku.

„Tak se převlečeme a vyrazíme,“ řekl Ove.

9

„To ona zavolala policii?“ zeptal se Ove. Stál na vrzajících dřevěných parketách v obývacím pokoji na statku a kýval na hlídkový vůz, stojící na zahradě.

Amanda Wahlbyová seděla na zadním sedadle a zírala na opěrku před sebou. Uniformovaný kolega se k ní otevřenými dveřmi sklonil a pokoušel se s ní mluvit.

„Ano,“ přisvědčil Fredrik, „volala z mobilu. Stála odsud asi sto metrů, když přijeli kolegové. Řekla, že se bála zůstat dál sama v domě.“

„Jasně,“ souhlasil Ove, „to se dá pochopit.“

Ove byl muž se stabilními mírami, sto sedmdesáti osmi centimetry a osmdesáti pěti kilogramy. Vážil skoro stejně, jako když před jednatřiceti lety hrál aktivně hokej, jen svaly povolily a ta hmotnost byla rozložena na jiných místech.

Podíval se na ta dvě rozřezaná těla, ženu na podlaze u pohovky, muže v koutě pokoje vedle převrženého odkládacího stolku a rozbité lampy ze stříbřitě barveného skla.

Do pokoje se vcházelo jídelnou, která vypadala, že pojme i dvacet lidí. Hned vpravo stál nízký kulatý konferenční stolek s nohami ve tvaru sloupků, na jehož desce odpočívali dva intarzovaní jeleni z palisandrového dřeva. Vedle byly umístěny dvě šedivé klubovky. Dále se v místnosti nacházely dvě pohovky a další dvě křesla, čalouněné toutéž světlou látkou. Lemovaly leštěný stůl, který zdobila bílá porcelánová mísa.

„Hodně krve,“ konstatoval Fredrik.

„Jo, tomu provedli totální drenáž,“ ukázal Ove na tělo v rohu.

Mužova hlava bez očí visela v podivném úhlu k tělu, protože krk byl z poloviny useknutý, z obličeje zbyla jen sražená krev v hlubokých brázdách. Ruce také zčásti odříznuté a zbytek těla byl pokryt hlubokými bodnými ranami. Části střev vylézaly ven rozpáraným břichem. Fredrik tušil na vyhřezlé pobřišnici i kus jater, ale bylo opravdu těžké odhadnout, co je co. Tělo leželo v ohromné kaluži zaschlé krve, kalhoty byly zbarvené do tmavě rudé barvy.

Tělo ženy bylo naproti tomu zasaženo jen jedinkrát: hluboký řez uprostřed prsou, těsně pod srdcem. Ale i ona silně krvácela. Většinu krve pohltil perský koberec, který se v rodině pravděpodobně dědil po generace.

V místnosti byly cítit zvratky a zkažené maso. Mlha venku zhoustla, den zešedivěl a zpochmurněl.

Ove byl oblečený do větrovky a obnošených džínsů. Fredrik nechal bundu v autě, měl na sobě jen tmavě modré triko a džínsy, stejně opotřebované jako ty Oveho, služební zbraň na pravém boku. Oba si navlékli na nohy bledě modré návleky.

Jako vždy, když viděl zavražděné lidi, praštilo Fredrika do očí, jak byli šediví a jaksi do sebe zhroucení. Všechny pokusy ve filmu či v televizi o napodobení mrtvých nutně musely při srovnání s realitou skončit fiaskem. Ti doopravdy zemřelí se ze všeho nejvíc podobali mršinám. Znělo to neuctivě, ale rezonovalo mu to v hlavě: odpad. Veškerý život vyprchal. Ta těla na podlaze připomínala cokoliv lidského jen velmi vzdáleně. Bylo to chmurné, ale jen proto bylo snesitelné je zkoumat.

Fredrik zvedl zrak od zavražděných k oknům s výhledem do zadního traktu. Pečlivě spasená pastvina za výsadbou rododendronů a ustřižených letních květin, ležících v uschlých kupkách vedle sekačky s křiklavě červenou rukojetí. Trávník byl tmavě zelený a hustý, rovnoměrně posekaný.

„Hodně krve a moc peněz,“ poznamenal Ove.

Člověk ani nemusel být pravidelným čtenářem těch snobských časopisů o bydlení, aby pochopil, že rodina Traneusových na tom byla opravdu dobře. Dům byl prostorný a vypadal, že někdo nelitoval času ani peněz na zařízení přinejmenším těch místností, které Fredrik a Ove stihli prohlédnout. Vše bylo barevně sladěné a promyšlené do posledního detailu. Žádné šrouby s vnitřním šestihranem, které by prozrazovaly nábytek typu Ikea a nutnost domácího smontování.

„Myslíš, že to byla loupežná vražda?“ zeptal se Fredrik.

„Snad,“ odpověděl Ove váhavě, „ale nevím, jak s tím souvisí tohle.“

Ukázal na rozřezanou mrtvolu.

Ove měl pravdu. Žena měla jen jedinou řeznou ránu v prsou, ale s mužem to bylo jiné. Jak by mohli vysvětlit zběsilost namířenou zrovna proti němu?

„Nečekaný odpor v kombinaci s labilním lupičem?“ pokusil se o to Fredrik.

„Labilní,“ přitakal Ove a zabubnoval si dlaní do prsou, „ten musel být tedy zatraceně labilní.“

Bylo slyšet zapraskání parket, když do místnosti vstoupil Gustav Wallin. V dobře střiženém, tmavě hnědém obleku s diskrétním tmavým kostkovaným vzorem a se světle modrými plastovými návleky na nohou vypadal trochu komicky.

„Nemyslíte, že by koně potřebovali vodu? Pokud tady tihle leželi několik dní…“

Gustav ztichl, když uviděl těla.

„Už se na tom pracuje,“ odpověděl Ove.

Gustav stál mlčky. I Fredrika přiměl první pohled na těla zmlknout. Takhle šedivá a němá vypovídala o strašlivém výbuchu nenávisti a násilí.

„Víme, kdo to je?“ vyrazil ze sebe konečně Gustav.

„Žena je Kristina Traneusová, zapsaná na této adrese, ale kdo je ten muž…“

Fredrik nechal otázku viset ve vzduchu. Těla obětí vypovídala sama za sebe.

„Uklízečka poznala paní domu, ale o muži nedokázala říct nic,“ pokračoval. „Podívala se na něj jen letmo a nevypadá to, že by si ho chtěla přijít prohlídnout víc zblízka.“

„Sotva se jí můžeme divit,“ poznamenal Gustav. „Ale jistě existuje nějaký pan Traneus?“

„Jistě, Arvid Traneus. Mají dvě děti, podle služebné, ale žádné z nich už doma nebydlí,“ informoval ho Ove.

„Pak se můžeme domnívat, že tady leží Arvid Traneus, že?“ zkusil Gustav a nakrčil nos.

„Jo, možná,“ vyrazil ze sebe Ove a přejel rukou své strniště, na které si podle všeho ještě zcela nezvykl.

Gustav udělal krok stranou.

„Je možné se sem dostat třemi různými cestami. Dvěma ze severu a jednou z jihu, odkud jsme přišli i my.“

Ove se na něj zadíval.

„Ideální místo pro vraždu.“

Gustav kývl a znovu si prohlížel těla. Všichni stáli mlčky. Přiletěla moucha a usadila se na paži mrtvé ženy. Ove ji odehnal.

„Zuřivost… téměř šílená. A taky dost síly,“ podotkl Gustav.

„To záleží na tom, jaký použil vrah nástroj,“ zamyslel se Fredrik.

„Nástroj?“

„Jasně. Není tak obvyklé, že by se tu lidi po okolí proháněli s mečem, takže pokud pachatel nebyl blázen s mačetou u pasu, musel mít nějaký jiný nástroj.“

Najednou je něco vyrušilo. Hlas, rozrušený a příliš zvučný. Nohy běžící daleko rychleji, než by se slušelo na místě zločinu. Všichni tři zareagovali zároveň. Otočili se k hale a k vchodovým dveřím, když někdo vzal za kliku.

„Pusťte mě! Tak mě, sakra, pusťte!“

Bylo zapotřebí dvou silných mladých policistů, aby udrželi asi sedmdesátiletého muže dál ode dveří. Vzpříčil se nataženýma nohama a naklonil se vpřed ve svém obnošeném semišovém kabátě, shrnutém na ramena.

„Chci dovnitř.“

Vytřeštěnýma očima zíral na dům, neviděl nic jiného než dveře, které za sebou Ove právě zavřel. Obličej muže byl bílý s malými rudými fleky kolem krku, dýchal s námahou, až sípavě.

Ove, Gustav a Fredrik spěchali ke kolegům, kteří s ním zápasili. Fredrik se pokusil zachytit jeho pohled, postavil se přímo proti němu, ale muž se díval jakoby skrz něj.

„Proč se chcete dostat dovnitř?“ zeptal se ho Fredrik, ale nedostal žádnou odpověď.

„Kolega se vás na něco ptal,“ přidal se Gustav.

„Taky jsme to zkoušeli,“ šeptal jeden z policistů, kteří se snažili udržet ho v klidu.

Téměř bělovlasý muž začal pokyvovat směrem ke dvěma autům, stojícím před garáží.

„To je přece jeho auto. Stojí tady, copak tomu nerozumíte? Pokud je to on tam uvnitř, zabiju ho. Přísahám, že toho ďábla zabiju.“

Hlas byl mocný, místy přecházel do křiku, ale bylo slyšet, že se může kdykoliv změnit v pláč.

Ove se zatvářil unaveně.

„Odtáhněte ho do auta a nechte ho tam, dokud se neuklidní.“

Kolegové poněkud křečovitě přikývli a s jistými obtížemi dopravili neposlušného, vzpouzejícího se muže do policejního vozu. Za použití mírného násilí se jim podařilo usadit ho na zadní sedačce. Gustav je následoval, otevřel přední dveře na straně spolujezdce a sklonil se dovnitř.

„Kdo je podle vás tam uvnitř?“ zeptal se potichu, téměř šeptem.

„Můj syn. Vždyť je to jeho auto. Támhle stojí jeho auto.“

Mužův hlas zněl pojednou prosebně, jako by si přál, aby mu to někdo z těch pěti policistů, stojících okolo něj, vyvrátil, aby ho přesvědčovali, že se spletl a odvezli ho pryč.

Fredrik a Ove stáli mlčky stranou, nechtěli rušit, teď když se zdálo, že s ním Gustav konečně navázal jakýsi kontakt.

„Váš syn, kdo je to?“ zeptal se jemně Gustav.

Trvalo chvíli, než muž odpověděl, jako by nechápal, že má uvést jméno. Hlas v autě zněl tlumeně. Gustav rozuměl jen „Traneus“, a tak se naklonil ještě víc dovnitř.

„Arvid Traneus?“ zkusil Gustav.

Jako by někdo zmáčkl neviditelné tlačítko. Muž se vymrštil a vrhl se proti dveřím, aby se dostal ven. Když zjistil, že je zamčeno, chtěl se protlačit přes přední sedačky. Zabránil mu v tom policista, sedící v autě.

„Arvid! Pokud tam uvnitř leží můj syn, pokud byl zavražděný Anders, pak to udělal Arvid. Pokud je tam můj syn, pak to byl jedině on. Je schopen čehokoliv, naprosto čehokoliv…“

Gustav se díval na Fredrika a Oveho s otazníky v očích, ale jejich obličeje prozrazovaly, že ani oni nejsou z mužovy výpovědi o nic chytřejší.

„Vy tedy nejste otec Arvida Traneuse?“ ujišťoval se Gustav.

„Já?“ vyrazil ze sebe muž a odplivl si.

Gustav couvl.

„Tohle nemá smysl,“ prohlásil.

„Arvid,“ zasyčel muž, „Arvid! Tady máte vraha!“

Gustav zavřel dveře a obrátil se s úlevou ve tváři zády k policejnímu autu. Zjevně ho těšilo, že už nemusí dělat společnost tomu rozezlenému muži.

„K čertu, jak se o tom dozvěděl?“ ozval se Fredrik.

„Neměli bychom podceňovat gotlandské tamtamy,“ reagoval okamžitě Ove.

Fredrik pozoroval muže, rýsujícího se mezi odrazy světla v bočním okně hlídkového vozu.

„Jen přemýšlím, co ho asi vedlo k tomu, že když už se o té vraždě doslechl, sedl do auta a vydal se sem zjistit, jestli ten mrtvý je jeho syn?“

Neděle 29. října

nemocnice Karolinska,

městská část Solna ve Stockholmu

Sára Oskarssonová stála zády k Fredrikovi a viděla, jak se dveře do nemocničního sálu nehlučně a měkce zavřely. Už od svého dětství byla přesvědčená, že nemocnice má svůj zvláštní a ne příliš příjemný odér. Nyní si uvědomila, že necítí zhola nic. Bylo tu uklizeno, bez prachu a zápachu.

Slyšela Fredrikův dech a obrátila se. Díval se na ni a ona učinila několik kroků směrem k posteli, stihla zahlédnout vlastní obrysy v zrcadle nad umyvadlem, černé vlasy, které si nechávala dorůst na ramena. Fredrik ji sledoval pohledem. To musí být dobré znamení. Jenže otázka byla, zda ji poznal, nebo jen sledoval nějaký pohyb.

Lékaři jim nemohli v tuto chvíli poskytnout jasnou zprávu o jeho zdravotním stavu. Jako by vše bylo možné, Fredrik se mohl zcela uzdravit, ale stejně dobře mohl doživotně zůstat ve stavu, v jakém se nacházel teď. Mozek byl vystaven šoku a velkému tlaku a zatím bylo nemožné říct, jestli se vzpamatuje. Ale zdálo se, že vývoj se ubírá správným směrem.

Fredrikova hlava byla na levé straně oholená. Skrývala se tam pod gázou dosud nezhojená operační rána omotaná kolem dokola bílým obvazem, připomínající ze všeho nejvíc šátek japonského kuchaře, mistra v přípravě suši. Na tom všem trůnila zpola průhledná punčocha, která odváděla myšlenky spíš k nějakému bláznivému rapperovi. Bez ohledu na to, že Fredrik vůbec nevypadal odvázaně. Ale tyhle myšlenky jí pomáhaly zvládnout situaci a odlehčily pohled na zraněného kolegu.

Fredrik byl pro ni jeden z nejbližších, mimo jiné taky přistěhovalec ze Stockholmu, podobně jako ona. Když byla ve Visby nová, byla vděčná, že tam byl někdo, s kým si mohla povídat, aniž by se dotkla zvyklostí místních venkovanů, čehož se člověk dopustil celkem snadno, jak brzy zjistila. Už ne tolik mezi kolegy, ale při jiných příležitostech. Jako náplava z pevniny a zároveň úřední osoba se občas setkávala s dvojnásobnou nelibostí.

Dnes už si nebyla tak jistá svým rozhodnutím žít na Gotlandu. Když po prvním roce pominulo počáteční nadšení, bylo všechno najednou těžší. V práci byla spokojená, v tom nebyl problém. Nejdřív se obávala, že její úkoly budou příliš triviální, ale když se ohlédla zpátky, byla by vděčná za trochu menší porci dramatických událostí. V létě před dvěma roky stála v jiném nemocničním pokoji u dalšího z kolegů, který se stal obětí bombového útoku na trajektu a ležel tam se zlomenou rukou a zhmožděným tělem.

Její osobní život se zvnějšku nemusel jevit nijak žalostný. Pár lidí už poznala důvěrněji, měla za sebou jeden nepovedený vztah a právě se začala pravidelně setkávat s dalším mužem.

Ale stejně. Bylo opravdu obtížné sem zapadnout. Existoval tu podstatný rozdíl mezi městem a venkovem, lépe řečeno maloměstem, pokud by chtěla porovnávat Visby. Ve velkých aglomeracích byli všichni podobně vykořenění a stresovaní jako ona, a i když byli se vším rychle hotoví, byli zároveň zvědaví a otevření novým podnětům. Ve velkých centrech se život mohl totálně změnit za jedinou minutu, tady se nic nového nestalo ani za pět let. Z tohoto pohledu by pro stockholmana bylo paradoxně asi jednodušší usadit se někde v Amsterodamu, Berlíně nebo Kodani než ve Visby. Mezi lidmi tu existovaly prastaré vazby. Jako by vše bylo už napořád vytesáno do kamene a zdálo se téměř nemožné, aby ona sama do něj vyryla byť jen jediný škrábanec. S mladými lidmi to bylo trochu snazší, ale jí už bylo třicet čtyři let a přece jen nemohla věčně dělat pětadvacetiletým gardedámu.

Nemohla tvrdit, že život ve velkých městech je lepší než v malých. Ale ve Stockholmu to zkrátka bylo jiné a ona byla na takový styl zvyklá. Možná bylo pozdě to měnit.

Najednou ji vytrhlo z přemýšlení Fredrikovo mumlání nějakého dlouhého, nesrozumitelného shluku slov.

„Co?“ vyhrkla bez přemýšlení.

Slova nedávala smysl, netvořila žádnou logickou větu. Pokoušel se jí snad něco sdělit? Sářino ‚co?‘ zůstalo bez odpovědi.

Ještě před chvílí jí připadalo samozřejmé usadit se vedle jeho postele a mluvit s ním. Teď se najednou cítila trochu nesvá. Zůstali spolu sami a ona vnímala, že situace je tak nějak intimnější.

Když nabídla Ninni, že u Fredrika chvíli zůstane, aby si mohla zajít dolů na kafe, nadýchat se čerstvého vzduchu nebo co to vlastně potřebovala, na okamžik svého návrhu skoro litovala. Po Fredrikově, no, jak by to měla nazývat… dobrodružství, záletech… s Evou Karlénovou, by nebylo divné, pokud by Ninni podezřívala i ostatní Fredrikovy kolegyně. Ale Ninni zřejmě dokázala odlišovat jablka od hrušek, protože jen vděčně kývla, a věnovala jí dokonce i letmý úsměv.

Sára jí ovšem zalhala, stejně jako ostatním – s výjimkou Görana Eideho, a vůbec ji z toho netížilo svědomí.

10

Gustav řídil, zatímco Fredrik seděl vzadu vedle – ještě před chvilkou tak rozběsněného – muže, kterého právě identifikovali jako Runeho Traneuse. Byli na cestě domů k Runeho vnučce, Sofii Traneusové-Helinové. Bydlela ve městě – tedy ve Visby, v jednom bytě ve čtvrti Gråbo.

Rune Traneus seděl na zadní sedačce se svěšenou hlavou, pohled zapíchnutý do rukou, které měl sepnuté na kolenou. Jak byl před malou chvilkou k neudržení, tak byl teď zhroucený a uzavřený sám do sebe.

Fredrik přemýšlel s rostoucí panikou, co má říct Sofii Traneusové. Bylo to ještě horší než přijít s jednoznačnou zprávou o úmrtí: tvrdit, že její otec možná zemřel, ale zatím to není jisté.

Takhle to samozřejmě nešlo. Musí vycházet z reakce Runeho. Našli mrtvého muže, kterého její dědeček z nějakého důvodu považuje za svého syna. Ne, to také nebylo ono. Taky tu bylo to auto. Zadali poznávací značku do registru a záhy se potvrdilo, že opravdu patřilo Andersi Traneusovi.

„Co vás přimělo tam jet?“ zkusil Fredrik.

Rune Traneus neodpověděl.

„Ptám se, jak jste si mohl být tak jistý, že tam najdete zrovna svého syna?“

Ticho. Slyšel ho vůbec? Vypadalo to, že je duchem nepřítomný.

Dorazili do Visby a odbočili mezi prodejnou Ica a kioskem Sibylla směrem do Gråbo. Zastavili v ulici Allégatan před řadovým domkem, postaveným někdy v padesátých letech a ozdobeným kostkami v pastelových barvách. Na druhé straně se táhla řada vil z červených cihel, podobných si jako vejce vejci.

Fredrik znal názor obyvatel Visby. Prý když člověk zakotví v Gråbo, už se odtud nikdy nedostane. Pak obvykle následoval povzdech nad tím, jak je tato městská část daleko od centra. Pravdou bylo, že sem málokdo zabloudil, pokud tady neměl nějaké vyřizování. A přitom to bylo jen několik minut chůze navíc, třeba ve srovnání se čtvrtí Öster to tu dokonce vypadalo celkem útulně.

Ale asi to nebyla vina těchhle staveb z let padesátých, jako spíše domů z let sedmdesátých, vystavěných ve vnitřní části Gråbo. Ty daly nejspíš podnět ke špatné pověsti, myslel si Fredrik, když zvonil u Sofie Traneusové-Helinové.

Ženě, která otevřela dveře, bylo mezi dvaceti pěti a třiceti a mohla by stát modelem k švédské madoně. Představy o ní splňovala dokonale. Vysoká, štíhlá, ale přesto pěkných ženských tvarů, vlasy v barvě zralého žita a blankytně modré oči. Rozhodné rty, které hlídaly dvě řady rovných, bílých zubů. Nesla v náručí asi dvouměsíční dítě, které bylo kromě plenky celé nahé. Dívenka, asi tříletá, zvědavě nahlížela z chodby uvnitř bytu.

„Praděda!“ výskla dcerka a vyběhla mu naproti, jenže v půli cesty se zarazila, ať už kvůli těm cizím pánům, nebo proto, že si jí Rune Traneus ani nevšiml.

Díval se na svou vnučku prázdným pohledem.

„Ale dědečku, copak se stalo?“ zeptala se Sofia, a když neobdržela odpověď, obrátila se na Fredrika.

Fredrik a Gustav jí ukázali policejní odznaky a představili se.

„Tuším, že se přihodilo něco příšerného, když jste přišli až sem. Něco, co ani nechci vědět,“ prohlásila po chvíli.

Nadzdvihla si v náručí dítě a přitiskla ho k sobě.

„Opravdu se stalo něco vážného, ale jestli to má souvislost s vámi, to ještě nevíme. S vaší pomocí na to možná přijdeme. Můžeme na chvilku dál?“

„Jistě, pojďte,“ snažila se vzpamatovat Sofia.

Fredrik viděl, jak se její pohled změnil, od prvních pochybností až k neblahému tušení tragédie. Byl jakoby obrácený dovnitř a tak nějak obnažený. Tenhle zoufalý výraz už viděl mnohokrát předtím.

Následovali ji do kuchyně prozářené sluncem, dívenka se celou dobu pevně držela rukou záhybu na džínech u matčina kolena. Když se Rune Traneus usadil na jedné z židlí u kuchyňského stolu, začal Fredrik vysvětlovat situaci, co nejohleduplněji, a zároveň tak, aby tomu tříleté děvče co nejméně rozumělo.

„Vypadá to, že si váš dědeček myslí, že jeden z těch mrtvých je váš otec. Nedozvěděli jsme se proč a zatím neexistuje nic, co by to potvrzovalo.“

Rune Traneus potřásl pomalu hlavou. Něco z jejich vysvětlování asi pochopil. Sofia se na něj podívala a klesla na židli proti němu.

„Dědo?“ zašeptala.

Fredrik se nezmínil o Andersově autě zaparkovaném na místě činu. Nebyl důvod to teď zmiňovat. Sofia Traneusová byla i tak dost rozrušená.

„Nevíte, proč si to váš děda myslí?“

Sofia zvedla oči k Fredrikovi a jemu bylo jasné, že o tom nemá nejmenší ponětí.

Dcerka se bez pomoci vyšplhala mamince do klína, a ona tam seděla obtěžkaná oběma svými dětmi. Holčička si jí opřela hlavu o prsa, objala jí paži a pokukovala nesměle po dědečkovi.

„Mami? Maminko?“

„Ano, zlatíčko, neboj se. Maminka si jen trošku popovídá s těmi strejdy tady…“

Fredrik se rozhlédl po třech generacích sedících kolem stolu a vzdal jakýkoliv pokus o normální výslech. Tohle opravdu nebyla ta správná chvíle.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krvavá lázeň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.