Ieri, oggi, domani

Copyright © Libri S.p.A., Milano, 2014

Translation © Lenka Papoušková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-808-5

ISBN mobi 978-80-7462-820-7

.

Svým čtyřem vnoučátkům, zázraku,

za který jsem neskonale vděčná.

Prolog

Zvonek se ozve právě, když dodělávám poslední várku cukroví. Zvoní a zvoní. Běžím otevřít, ruce od mouky pečlivě otírám do zástěry.

Za obří vánoční hvězdou se objeví nejistý úsměv květináře.

„To je pro vás, paní Lorenová. Dáte mi autogram?“

Kartička nad stuhou mě na chvíli přenese do Itálie. Odložím kytku a otevřu přáníčko. Je veselé a velmi milé, mám z něj radost.

Dům je vzhůru nohama, všude zní křik dětí, které přijely na svátky z Ameriky. Zítra je Štědrý den, konečně budeme zase všichni spolu, ale já nemám ani zdaleka hotovo. Vejdeme se vůbec k jednomu stolu? A stihnu dopéct to cukroví?

Připadám si jako na kolotoči, který nedokážu zastavit, jsem utahaná, mám pocit, že se mi všechno sype pod rukama. Toužím najít ztracenou rovnováhu, ale v kuchyni to nepůjde. Snad se zadaří v jídelně. Stůl! Jistě, sváteční stůl! Chci, aby byl barevný a velkolepý. V záchvatu vytáhnu skleničky, talíře, příbory, naskládám ubrousky a bavím se představou, kam koho usadím.

Narodila jsem se ve znamení Panny a svým lehce přehnaným perfekcionismem občas doháním k šílenství i samu sebe. Dnes to ale neplatí; dneska si říkám: „Ať žije chaos!“ Takže jdeme na to, hlavně nepropadat panice: dva, čtyři, osm plus pět je třináct a čtyři je sedmnáct… ne! Sedmnáct nechci! Znova!

Z prádelníku se na mě usmívá Carlo. Naše svatební fotografie. Ten jeho úsměv… Nikdy nezapomenu, jak se na mě poprvé podíval, tenkrát v té restauraci naproti Colossea. Už je to celá věčnost. Já jsem byla ještě holka, on dospělý muž. Číšník mi tehdy přinesl vzkaz od „samotného pana producenta“. Následovala procházka v zahradě, růže, vůně akácií a babího léta.

A začátek mého dobrodružství.

Zlehka pohladím zelené křeslo, v němž tak rád usínal s novinami v ruce. Ovane mě chlad. Zítra musím dát zapálit krb. Naštěstí se objeví Beatrice a melancholie se rázem rozletí na kousky. „Babičko Sophie, babičko Sophie!“ Beatrice je má nejmladší vnučka. Vypadá jako blonďatý andílek, ale přesně ví, co chce. Teď za ní vykukují další tři hlavičky; celé to procesí připomíná válečnou výpravu Apačů. Je čas jít na kutě, ale jim se očividně nechce. Culí se na mě, začíná vyjednávání. Stejně mě nakonec udolají.

„Tak co, chcete se podívat na film?“

Když se usadíme před televizi, vzplane lítý boj o to, co si dnes večer pustíme. Nakonec zvítězí aktuální hit Auta 2.

„Babi, řekni něco jako Mamá Topolino!“

„Mo te preparo ‘na cosarella sciuè sciuè,“1 odříkávám svou repliku a šíleně se při tom šklebím.

„Ještě jednou, babi, prosím!“

Jsou u vytržení z toho, že jedno z autíček mluví jako jejich babička. Když jsem tehdy kývla na ten zvláštní dabing, ani mě nenapadlo, jak u nich stoupnu v ceně.

Hlásky postupně utichají, Vittorio, Lucia, Leo i Beatrice se nechávají unášet pohyblivými obrázky, až nakonec usnou. Přikryju je, mrknu na hodiny a pomyslím na zítřek. Venku začalo sněžit, ale já jsem si toho v tom frmolu ani nevšimla. Vločky zvolna padají k zemi, každá má vlastní příběh; všechny v sobě nesou svůj začátek i konec.

Když se zamyslím nad svým životem, občas se ptám, zda to není jen sen, z něhož se jednoho rána jednoduše probudím. Abychom si rozuměli, nebyla to vždy jen procházka růžovým sadem. Prožila jsem okamžiky krásné i těžké a všechny stály za to. Úspěch mnohdy tíží, ale nikdo vás nenaučí, jak si tu váhu správně rozložit na ramena. Na to musí přijít každý sám.

Otočím se na podpatku a zamířím do pokoje. Všichni občas potřebujeme být sami... Když si teď dopřeju chvilku klidu, srdce zas určitě nahodí svůj pravidelný rytmus.

Ještě pořád mám na sobě zástěru. Sundám ji, vyzuji boty a padnu na postel. Časopis je stále otevřený tam, kde jsem ho ráno opustila. Myšlenka na vnoučata, na to, že je zase budu mít u sebe, mi už několik nocí nedává spát. A já spánek potřebuji. Je to můj motor, nedokážu bez něj fungovat.

„Pořádně si odpočiňte,“ zakřičí Ninni z vedlejšího pokoje, „a pokuste se usnout!“

Naše Ninni… Je u nás přes čtyřicet let. Starala se o Carla mladšího, o Edoarda i o mě. Nyní se stejnou láskou opečovává Apače, kdykoli se u nás objeví. Mnohdy před ní smekám; je skoro zázrak, že se z nich ještě nezbláznila.

„Já už spím,“ zalžu, abych ji uklidnila. Nespím, zírám do stropu; sebe uklidnit nedokážu. Copak asi řeknou vnoučci na moje cukroví? Bude jim chutnat? Tetička Rachelina z Pozzuoli je uměla mnohem líp než já. Ach jo, zážitky z dětství jsou zkrátka nepřekonatelné.

Pocítím zvláštní neklid; jsem na prahu spánku, ale usnout nemůžu. Vklouznu do županu, vyjdu na chodbu a zamířím do pracovny. Ani nevím proč. Zadívám se na polici s knihami. Začnu je přerovnávat, nervózně přeskládávám fotky i bibeloty. Co tady vlastně hledám? Pak si všimnu tmavé dřevěné krabice. Je to ona, poznávám ji. Náhle se mi před očima roztančí stohy dopisů, telegramů, vzkazů a fotografií. Tohle je ta Ariadnina nit, klubíčko, jež jsem celý večer smotávala.

Můj ranec vzpomínek, píchnutí u srdce. Věci dávno minulé na mě náhle vybafly ze zákrytu a já nemám chuť se jimi znova probírat. Uplynula spousta času, mnoho vzpomínek i citů se již utopilo v oceánu života. Nakonec ale vezmu krabici pod paži a zamířím zpátky do pokoje. Kdo ví? Třeba je to můj vánoční dárek a já ho musím rozbalit.

1 „Teď ti udělám dobrý dlabanec, aby ses spravil.“ V české verzi filmu Auta 2 hovoří postava dabovaná Sophií Lorenovou italsky, vše pak překládá její manžel, „Papá Topolino“. (Pozn. překl.)

I

Párátko

MÁMA-MAMIČKA A MAMÁ-BABIČKA

Otevřu obálku s nápisem „babička“ a najednou mám před očima kostnatý obličej, příliš velkou pusu, žluté oči rozšířené údivem. Pousměju se nad svým dětským písmem: zase jsem na okamžik v Pozzuoli, v kraji svého dětství. Na to se nedá zapomenout, ani kdyby člověk stokrát chtěl.

V tom krátkém dopise děkuji babičce Sofii za tři sta lir, které mně poslala na přání svého syna Riccarda Scicoloneho. Můj otec se šikovně vyhýbal veškerému styku s dcerou, ten poštovní nevyjímaje. Babička Sofia byla chladná, odtažitá žena a viděla jsem ji jen jednou v životě. Nicméně jsem jí napsala tklivý dopis o tom, jak mocně mě zasáhlo první přijímání – že to byl ten nejkrásnější den vůbec, že mi kmotřička darovala zlatý náramek a že jsem ukončila první stupeň základní školy jako jedna z nejlepších ve třídě. Dokonce jsem ji prosila, ať za mě otci poděkuje. Napsala jsem zkrátka všechno, co by babičky mělo zajímat, a namlouvala si, že mě bude mít ráda.

Ani vlastně nevím, proč jsem jí psala. Snad za to mohla babička Luisa, která vždycky dbala na dobré vychování, i když bylo nejhůř. A když jsem u ní žila, zahrnula mě svou prostou, ale opravdovou láskou: dala mi teplo a pocit bezpečí. Nebo mě k tomu možná přiměla matka, jež neustále hledala záminky, jak obnovit kontakt s otcem a připoutat si ho k sobě. Ona vlastně nikdy nedospěla; zůstala dívkou, které náhle uloupili mládí. Když na to dnes vzpomínám, už chápu, proč pro mě dědeček Domenico a babička Luisa byli „papá“ a „mamá“, zatímco svou biologickou matku jsem vždy oslovovala „mamičko“.

V mládí byla Romilda Villaniová, má matka, okouzlující a talentované stvoření. Přes omezené finanční možnosti jí rodiče pořídili krátké koncertní křídlo, které pak dlouhá léta vévodilo jejich skromnému obýváku. Škola ji moc nezajímala, zato na piano hrála velmi dobře, takže získala stipendium na neapolské konzervatoři Conservatorio di Napoli San Pietro a Majella. Absolvovala s vyznamenáním a pochvalou za skvělý přednes jedné z Lisztových Velkých etud, snila však o „vyšších cílech“ a nejspíš také doufala, že jich díky své nevšední kráse brzy dosáhne.

Hlavu jí zamotal konkurz vypsaný mediální společností Metro Goldwyn Mayer, která hledala italskou dvojnici božské Grety Garbo. Teprve sedmnáctiletá Romilda neztrácela čas a tajně se přihlásila, rozhodnuta zvítězit. Nemýlila se. Porotu si podmanila a jako mávnutím kouzelného proutku měla v kapse jízdenku do Hollywoodu. Papá a mamá však o cestě do Ameriky nechtěli ani slyšet. Ostatně, tehdy to byl opravdu lán světa.

Traduje se, jak lidé z MGM přišli k mým prarodičům osobně orodovat za Romildinu kariéru. Nakonec odešli s nepořízenou a museli vypsat druhé kolo konkurzu. Romilda rodičům nikdy neodpustila; hned jak to bylo možné, odjela si plnit svůj sen. Za každou cenu chtěla dostat, na co měla právo, takže směr byl jasný: Řím, Cinecittà.

S jednou věcí však mladá Garbo z Pozzuoli nepočítala: netušila, jak nevyzpytatelná může být láska. Osudové setkání proběhlo jednoho podzimního večera roku 1933 na via Cola di Rienzo. Riccardo Scicolone Murillo byl velmi pohledný, vysoký, elegantní a věděl, jak na to. Ta nádherná dívka toužící po slávě ho okamžitě uchvátila, a tak, aby si ji získal, předstíral, že je od filmu. Mladá adeptka herectví uvyklá na těžký úděl komparzistek nemohla uvěřit, že konečně potkala svého prince.

Riccardovi bylo dvacet, měl šlechtický původ, nějaký ten peníz v kapse, pár let studia za sebou a právě se živil jako pomocná síla u státních drah na trase Řím – Viterbo. Netrvalo dlouho a vášeň je zavedla do jednoho hotýlku v centru, kde spolu v milostném objetí trávili dlouhé noci. Ale co čert nechtěl, o slovo jsem se přihlásila já. Když se Riccardo dozvěděl, že je Romilda těhotná, zpanikařil a jeho vášeň začala rychle vychládat. Nehodila jsem se mu do krámu, nepočítal se mnou, stejně jako nikdy nepočítal s mou matkou.

A tak do Říma vtrhla mamá Luisa. Přijela hájit dceřinu čest, vzala si do hlavy, že domluví sňatek, který by onu delikátní situaci nějak elegantně uhladil. Už už to vypadalo, že Riccarda přesvědčí, ale všechno pokazil zdánlivě nedůležitý detail: ukázalo se, že Riccardo nepřijal svátost biřmování a že ceremonie by se do svatby nestihla. Z manželství tedy sešlo, nicméně jsem nakonec po otci zdědila příjmení a kapku modré krve. Sice jsem nikdy neměla skutečného tatínka, ale díky otci si mohu nechat říkat vikomtka z Pozzuoli a šlechtična z Caserty, což není úplně k zahození: tento starobylý titul totiž markýze Licatě Scicoloneové Murillové kdysi udělili samotní Hohenštaufové.

Co jí dáme do vínku…

20. září 1934 se v oddělení pro svobodné matky porodnice Clinica Santa Margherita di Roma narodila škaredá hubeňoučká holčička. Pořád říkám, že jestli mně snad sudičky daly něco do vínku, tak především ranec bídy a špetku zdravého rozumu. Mamička neústupně trvala na tom, aby mi na zápěstí připnuli řetízek: byla strachy bez sebe, že mě nedopatřením vymění. Dostala jsem jméno po babičce z otcovy strany: Romilda bláhově doufala, že si ji tím nakloní. I Riccardo, ač zcela prost myšlenek na rodinné štěstí i jistoty stálého výdělku, na chvíli uvěřil, že by nás jeho matka mohla vzít na milost, a tak pronajal pokoj v jednom penzionu, kde jsme strávili pár týdnů jako skutečná rodina. Nebo alespoň téměř skutečná.

Bohužel nebyly peníze, nebyla budoucnost, nebylo to zkrátka nic moc... Otec odmítal dělat podřadnou práci, ale na tu „lepší“ neměl dostatečnou kvalifikaci. Matka přišla o mléko a zcela vážně se začala strachovat o můj život. Obavy se zhmotnily, když odešla hledat práci a mě nechala u paní domácí. Nevím, co si ta dobrá žena myslela, když mě krmila čočkou; nicméně matka mě tenkrát našla téměř zadušenou. A Riccardo? Ten samozřejmě zmizel.

Romildě nezbylo než se vrátit domů. Bůhví jak si opatřila lístek do Pozzuoli a s polomrtvým kojencem v náručí se vydala čelit hanbě svobodné matky. Obávala se, jak ji přijme rodina. Třeba ji zavrhne, pošramotila přece dobrou pověst všech Villaniů. Otevřít přišla mamá Luisa. Stačil jediný pohled. Otevřela dveře dokořán a přivítala nás doma, jako bychom tam bydlely odjakživa. Vytáhla brandy, sváteční skleničky a po dojemném přípitku obrátila pozornost ke mně.

„Potřebuje mateřské mléko,“ prohlásila rozhodně a ihned začala jednat: povolala Zaranellu, nejlepší kojnou v celé Kampánii. Villaniovi za mé uzdravení obětovali svatému Gennarovi a na několik měsíců se zřekli svého přídělu masa ve prospěch Zaranelly, jež ho přetvářela v mateřské mléko. Nikdo si nestěžoval, nikdo nenaříkal. Ani papá Domenico, řečený Mimì, ani strýčkové Guido a Mario, ani tetička Dora. U nás doma totiž vždycky platilo, že rodina má držet pohromadě v dobrém i zlém.

Nicméně Zaranellino mléko k mému uzdravení nestačilo. „Potřebovala by horský vzduch,“ oznámil doktor, když vyšetřil můj rachitický hrudník otřásaný neustálými záchvaty kašle.

A tak Luisa začala domlouvat stěhování. Z malého bytu na pobřeží jsme se přesunuli výš, na via Solfatara. Byla to správná volba. Vlahý večerní vzduch mi vrátil úsměv na tvář hned po první procházce. „Z nejhoršího je venku!“ usoudila mamá Luisa a konečně se mohla v klidu vrátit ke svým každodenním povinnostem.

Papá Mimì byl malý, podsaditý muž. Pracoval ve zbrojovce Ansaldo, která se – stejně jako celé Pozzuoli – na několik let stala terčem nepřátelských bomb. Pracoval tvrdě, na svůj věk až příliš; jediné, po čem toužil, když se vrátil domů, byly noviny a trocha klidu. Toho se mu však v početné rodině příliš nedostávalo. Chlapci si příležitostně přivydělávali v továrně, tetička Dora pracovala jako písařka. Podtrženo a sečteno, mamá Luisa musela zapojit ohromnou dávku fantazie, aby z těch platů dokázala každý den vykouzlit večeři pro tolik lidí.

Fantazie byla kromě chleba a lásky nejčastější přísadou její kuchyně. Vzpomínám, jak na sporáku bublaly těstoviny s fazolemi a občas se místností linula dokonce i vůně škvařeného špeku. Byl to závan domova a rodiny, ochraňoval nás před bombami, násilím i před smrtí; ještě dnes mi vhání slzy do očí. Vzpomínám i na „farinellu“, na těstoviny s dýní, salát „panzanella“, na vařené kaštany… Na všechna ta prostá jídla, která nám v době válečného hladovění připadala jako královské hody. Zvlášť na konci měsíce, kdy polovina Mimìho výplaty padla na Luisino vyhlášené ragú. Byla to neskutečná dobrota.

Chodbu domu ve via Solfatara zdobil světle červený, takřka oranžový mramor. V mých vzpomínkách byl tak krásný, že by se směle vyjímal i na všech těch honosných hollywoodských vilách, které jsem později poznala. Když jsem ho však po letech opět spatřila, připadala mi ta teplá neapolská červeň poněkud jiná: náhle měla smutný nádech do fialova. Snad za to mohl zub času, válečné škody… anebo jsem jen měla příliš zamžené oči…

Byt byl malý a rodina se rozrůstala. Matka si přivydělávala hraním po pozzuolských a neapolských kavárnách a trattoriích, občas se vydala až do Říma, kde se znova začala scházet s Riccardem. A tak jednoho dne rodičům roztřeseným hlasem oznámila, že je opět v jiném stavu.

„Ba, ba, Bůh nám do té rány ještě nasype sůl,“ povzdychl si odevzdaně Mimì nad svou nezdárnou dcerou. Tentokrát se však mladý Scicolone nenechal zahnat do úzkých, a tak se roku 1938 narodila má sestra Maria jako Villaniová. (To příjmení nosila ještě dlouho po narození.)

Otce jsem poprvé viděla, když mi bylo asi pět. Mamička mu poslala telegram, že jsem vážně nemocná: v podstatě ho donutila přijet. Přivezl mi krásné šlapací auto. Bylo bleděmodré, mělo velká červená kola a na boku nápis Lolla, což byla moje přezdívka. Jeho návštěva mě tak rozrušila, že jsem mu ani jednou nepohlédla do tváře. Ostatně, pro mě byl vždycky otcem Mimì a nikdo jiný na to neměl právo. Občas mě napadne, jestli ho to vůbec někdy mrzelo… To šlapací auto ale stále existuje: nosím si ho v srdci.

Jindy mi zas přivezl kolečkové brusle. Vzpomínám, jak jsem na nich uháněla průjezdem, i na to, s jakou nechutí jsem je půjčovala Marii. Jako „správná“ starší sestra jsem jí je dávala čerstvě promazané, takže chudák malá Maria si pokaždé pořádně natloukla.

Jinak jsem ale byla dost plachá a stydlivá. Asi tomu nebudete věřit, ale je to tak. Nejspíš za to mohly i naše rodinné poměry. Otec prakticky neexistoval, matka byla příliš blonďatá, vysoká, živá a zejména svobodná. Její zneklidňující krása ve mně vyvolávala rozpaky. Snila jsem o „normální mamince“, z níž by sálal klid a bezpečí. O mamince s černými vlasy, zástěrou kolem pasu, upracovanýma rukama a unavenýma očima. Měla vypadat jako mamá Luisa nebo jako Antoinetta, postava, které jsem o čtyřicet let později propůjčila tvář ve filmu Zvláštní den.

Modlila jsem se, aby mi mamička nechodila naproti ke škole. Styděla jsem se před spolužačkami. Navštěvovala jsem církevní školu, učily nás jeptišky. Přicházela jsem buď jako první, nebo jako úplně poslední, nechtěla jsem, aby si ze mě ostatní dívky dělaly legraci. Malé holčičky, jak známo, dokáží být občas velmi kruté. Byla jsem pilná a pořádná, svědomitě jsem plnila úkoly, ale mezi ostatními jsem se necítila dobře. I proto, že jsem byla snědá, hrozně hubená a všichni mi říkali „Párátko“.

Jednu kamarádku jsem přece jen měla, dokonce velmi dobrou; byla to přítelkyně na celý život. Už není mezi námi, odešla a odnesla s sebou všechny krásné i ty ošklivé vůně mého dětství. Jmenovala se Adele a bydlela na stejné pavlači jako my. Byly jsme spolu od rána do večera. Po základní škole sice každá zamířila jinam, ale ani to nás nemohlo doopravdy rozdělit.

Její rodina na tom byla o trochu lépe než ta naše (nebylo jich tolik), a tak k narozeninám vždycky dostala panenku, se kterou jsme si pak obě hrávaly. Zato mně Befana^2 pravidelně nadělovala uhlí. „Nejspíš jsi moc zlobila,“ říkávala babička, ale dívala se na mě s takovou něhou, že jsem okamžitě pochopila: na dárky zkrátka nezbyly peníze.

A když jsem dychtivě nasávala vůni linoucí se z Adeliny kuchyně, její maminka mě občas pozvala na oběd.

Když jsem pak po mnoha a mnoha letech natáčela v Pozzuoli jeden dokument, nechala jsem pozvat i Adele. Tehdy jsme navázaly na staré přátelství a zůstaly jsme v kontaktu. Až mi jednoho dne nezvedla telefon. Zrovna jsem měla narozeniny, jedny z nejsmutnějších: Adele prodělala mrtvici a zůstala upoutaná na kolečkové křeslo. Když jí pak dcery vyprávěly o mně, o nás, o našem dětství, jen tiše plakala.

Ve škole mě fascinovaly dívky ze sirotčince. Jeptišky je posadily do zadní řady, aby nám „ostatním“ daly najevo, jak nelehký mají úděl. Já si sedala hned před ně, na půl cesty mezi dvěma světy. Tak jsem se totiž cítila: neměla jsem přímo „nelehký úděl“, nicméně k „normálnímu“ životu měla naše rodina dost daleko. Sirotčinec přiléhal ke klášteru a já se hrozně moc chtěla podívat dovnitř, jenže na dlouhé schodiště, jež k němu vedlo, jsme „my ostatní“ měly přísný zákaz vstupu.

Jeptišek jsem se bála, byly přísné. Ačkoli v mém případě uměly přimhouřit oko. Když nám za trest dávaly rákoskou přes prsty, mě se nikdy ani nedotkly.

Byla jsem sice plachá, ale také jsem ráda vybočovala z řady. Když jsem babičce Sofii slavnostně referovala o prvním přijímání, nebyla to tak docela pravda. Úplně první přijímání jsem si totiž o něco dříve „obstarala“ sama. Tajně jsem se vypravila do kostela a když na mě přišla řada, poklekla jsem před kněze a se sklopenýma očima zašeptala „amen“. Doma jsem pak celá natěšená vylíčila celé to dobrodružství mamá Luise. Místo aby byla ráda, že má „svatou“ vnučku, vyděsila se. „Cos to provedla! Cos to udělala, dítě!“ vykřikla zoufale nad takovou opovážlivostí. Nejspíš to opovážlivé bylo, ale vedl mě instinkt. Prostě jsem se rozhodla jít Bohu trochu naproti. Boha ostatně hledám dodnes a občas ho nacházím na těch nejméně pravděpodobných místech…

Noci v tunelu

Válka vypukla, když mi bylo šest, a skončila, když jsem měla jedenáct. Viděla jsem ji tedy dětskýma očima plnýma představ a fantaskních obrazů. Nejsilnější vzpomínky mám asi na bomby, na zvuk sirény ohlašující nálet, na hlad drásající útroby. A na zimu, na tmu, tu černočernou tmu. Ještě dnes se mi stává, že mě z ničeho nic přepadne strach. A je téměř k neuvěření, že dodnes spím při rozsvíceném světle.

Jako první přišli Němci, naši bývalí spojenci. Byli vysocí, blonďatí, měli modré oči a každé ráno nám pochodovali pod okny. Dívala jsem se na ně jako u vytržení, v hlavě se mi mísil strach s vzrušením. Nepřipadali mi zlí ani nebezpeční, ale občas jsem nechtěně zaslechla, jak si děda s babičkou povídají o Židech, deportacích, o mučení a vytrhávání nehtů, což bylo opravdu na hony daleko od mých dětských představ. To jsem pak vběhla do kuchyně a vyptávala se, ale byli neoblomní. Nanejvýš odpověděli: „To je nesmysl, nic takového jsme neříkali.“ A dál jen ticho po pěšině.

Ve skutečnosti jsme se však ocitli v samotném epicentru a měli jsem to pocítit již brzy. Nejprve zavřeli školu, potom kulturní dům Sacchini, kde se hrávalo divadlo a promítaly filmy. Utichly koncerty na náměstí, ustal ruch na ulicích; jen bomby stále ne a ne přestat.

Pro Spojence představovala Neapol zásadní cíl: byl to jeden z nejdůležitějších přístavů Středozemního moře a též jedna ze spojnic se Severní Afrikou. Navíc tam měla základnu část naší flotily a město obklopovala nezanedbatelná průmyslová centra: Baia Domizia, Castellammare di Stabbia, Torre Annunziata, Pomigliano, Poggioreale, Bagnoli, v neposlední řadě i naše Pozzuoli. Jestliže se na začátku válečných útoků mířilo výhradně na vojenské cíle, od určité doby začaly kobercové útoky. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že ty záblesky na nebi nesouvisejí se svátkem Panny Marie Růžencové. Bomby zasáhly město i pobřeží, ničily školy, domy, nemocnice, kostely, hotely i tržiště. Dodnes je mám před očima.

Po zaznění sirény jsme se utíkali schovat do tunelu na trase Neapol – Pozzuoli. Železnice sice také byla v hledáčku nepřátelských zbraní, ale ten tunel pro nás znamenal alespoň zlomek bezpečí. Roztáhli jsme matrace podél kolejí, daleko od východu, a tlačili jsme se na sebe s vědomím, že pokud nás neroztrhají bomby, tak nás nejspíš sežerou krysy. Každá přežitá noc se tak trochu rovnala zázraku.

V tunelu platil řád pospolitosti: společně jsme plakali strachy, hádali se, dodávali si odvahy, dělili se o jídlo; občas někdo porodil. Nicméně jsme byli spolu a společně jsme též o půl páté ráno utíkali pryč, aby nás neporazil první vlak.

Někdy sirény nefungovaly a bombardování nás zastihlo nepřipravené. Vzpomínám, že místo abych se oblékla, jsem se často začala zmateně svlékat. A tak mě jedna bomba zastihla téměř nahou… Právě jsme se s matkou chystaly do krytu. Doběhla jsem tam celá od krve – do brady mě zasáhla střepina, ale nebylo to nic vážného. Ta jizva dokonce za nějaký čas pomohla celé rodině.

Modlitbičkou mého dětství však zůstávalo: „Bože, ať už nikdy nemám hlad!“

Občas, když nehrozilo bezprostřední nebezpečí, nás mamička brávala za město, na pastviny, kde nám jeden strýčkův kamarád nechával čerstvé kravské mléko. Bylo žlutavé, husté a na chvíli zahnalo náš nekonečný hlad. Příděly potravin se totiž každým dnem úžily a nakonec se nedostávalo už ani vody: všechna potrubí ve městě byla rozbombardována.

Nakupovat jsem chodila k paní Sticchioniové. Mamička mě k ní posílala pro chleba, protože nám otevřela něco na způsob úvěru. Vždycky když kolem třetího v měsíci došly peníze a já neměla na zaplacení, zabručela kysele: „Už zase…? No co tebou mám dělat…“

Byli jsme ostatně všichni tak trochu na jedné lodi. Kávu jsem kupovala na lžičky a mamá Louisa pak těch pár umletých zrnek přidávala do melty, aby ji takzvaně „napravila“. Na příděl byla jedna veka a bochánek opravdového chleba „na chuť“. Ten ale domů nikdy nedorazil: nemohla jsem odolat, pokaždé jsem ho po cestě snědla. „A kde máš chleba?“ ptala se vždy babička, ale dlouho po tom nepátrala. Milovala mě a moc ji bolelo, že trpím hlady.

Po čase přestaly i nákupy. Nebyly peníze, zásoby se tenčily a přišly dny, kdy jsme neviděli ani suchou kůrku. Ve filmu Nanniho Loye Čtyři neapolské dny je krásná scéna, v níž se jeden z dětských hrdinů zuřivě vrhá na bochník chleba. Vždycky mi připomene tu malou hladovou holku… Ony čtyři slavné zářijové dny roku 1943, kdy se Neapol postavila německé armádě, nicméně předznamenaly konec jednoho úděsného období a zároveň i záblesk na lepší časy.

O pár měsíců dřív, když se už nálety na Pozzuoli nedaly vydržet, nám nařídili, abychom se přestěhovali. Nebylo zbytí, museli jsme se uchýlit do Neapole k Luisiným příbuzným, Mattiovým. Cestou se k nám připojili i strýčkové Guido a Mario, kteří se do té doby porůznu schovávali, aby nemuseli narukovat. Tehdy však měli opravdu namále: do našeho kupé vtrhli Němci a nebýt duchapřítomnosti jeptišek, které s námi cestovaly a v poslední chvíli je schovaly pod hábit, dopadlo by to s nimi bledě. Později se z toho stala veselá historka k vyprávění, nicméně tenkrát nebylo do smíchu ani nám, ani těm dvěma statečným ženám riskujícím život pro dva zcela neznámé lidi.

Mattiovi nás nepřijali nijak srdečně. Já jsem byla kost a kůže, Maria okamžitě chytla tyfus, který právě ve městě řádil.

Matka se pro nás snažila vyžebrat trochu jídla, ale ne vždy měla úspěch. Nosívala domů jednu bramboru, hrst rýže nebo černý chleba s tvrdou kůrkou a střídou tak syrovou, že se lepila na nůž. My děti jsme neopouštěly dům. Byly jsme na stráži, hlídaly jsme vydobyté pozice, aby nám Mattiovi nemohli náhle přibouchnout dveře před nosem. Z chlebového těsta jsme si hnětly panáčky, dávaly je sušit na okenní parapet a ráno je hladově zhltly.

Jednou večer Romilda zahlédla oknem ženu s kočárkem a nákupní taškou. Vsadila na mateřský cit, vyběhla za ní a ukazujíc na naše vyhublé obličejíky, prosila o kousek chleba. Žena se slitovala a podělila se s námi o svůj příděl.

8. září se z Němců náhle stali okupanti. Větřili porážku a vybíjeli si na nás zlost tím nejkrutějším způsobem. Město se rázem ocitlo v ocelových kleštích. Tehdy Neapolci, vyčerpaní hladem, nemocemi i bombami, procitli z letargie. Vzpomínám, jak Němci zatkli jednoho mladého námořníka jen proto, že na zprávu o příměří, potažmo o blížícím se míru, reagoval s „nepatřičnou veselostí“. Zastřelili ho na schodech před univerzitou, přihlížející byli donuceni katům zatleskat.

Město se začalo bouřit, protiněmecká nálada zaplavovala domy i celé městské čtvrti. Nacisté povolali muže mezi osmnácti a pětatřiceti lety na nucené práce, ale ze třiceti tisíc se jich přihlásilo pouhých sto padesát. Nastala otevřená vzpoura. Do bojů se zapojily i děti z ulice, z nichž se nakonec stali hrdinové celého povstání. Po čtyřech dnech začali Němci vyjednávat a nakonec se stáhli z boje. 1. října 1943 vstoupila do města spojenecká vojska v čele s generálem Clarkem.

První voják, kterého jsem viděla, měl sukni: patřil ke skotským jednotkám. Když projížděly městem, děti si na ně se smíchem ukazovaly. Američané začali okamžitě rozdávat bonbóny, sušenky a žvýkačky. Jeden voják mi nabídl čokoládu, ale já jsem nevěděla, co to je, a tak jsem se neodvážila ochutnat. Domů jsem pak přinesla plechovku rozpustné kávy. Ani mamá Luisu hned nenapadlo, že stačí jen přidat horkou vodu a vznikne nápoj, jehož vůni jsme už málem zapomněli.

Lonely pine

Domů do Pozzuoli jsme se vrátili pěšky, nemocnou Mariu nesl strýček Mario na zádech. Náš dům byl zničený, ale díkybohu stál. Bylo načase začít znova. Okna jsme vyspravili kartonem a opět jsme se zařadili do fronty na černém trhu. K hladu a žízni se přidaly vši. Trápily nás celé měsíce a platil na ně až geniální americký vynález DDT. Když vši zmizely nadobro, připustila jsem si, že už je válka skutečně za námi.

Spojenci začali rozdávat opravdové jídlo, dokonce i bílý chléb – pro nás naprostý luxus – a zemědělci se pomalu vraceli na svá pole. Byla neskutečná zima. Mezitím se k nám nastěhoval ještě jeden bratránek, takže v malé kuchyni, nejteplejší místnosti v domě, se nás tlačilo devět. V kuchyni bylo bezpečí, ale svět venku stále ještě naháněl strach.

V průjezdu našeho domu se usadil oddíl marockých vojáků vedený francouzským důstojníkem. Chovali se, jako by jim to tam patřilo, a od rána do večera flámovali. Pokud nás jejich přítomnost měla uklidnit, nestalo se tak. Občas nám v noci bušili na dveře, což nás budilo a také dost děsilo. Když jsem o pár let později natáčela Horalku, opět jsem si na ně vzpomněla, takže jisté scény jsem zahrála opravdu věrohodně. Ráno cestou do školy jsem u vchodu nacházela spoustu prezervativů. Samozřejmě jsem netušila, k čemu slouží, a tak jsem si jednou jeden vzala v domnění, že je to míček. Stejně jako v den prvního přijímání jsem nadšeně běžela za mamá Luisou, abych jí ten poklad ukázala. A stejně jako tenkrát jsem se nehorázně spletla. Se slovy: „Už žádné balónky“ mi babička dala „zaracha“ a šla si promluvit s francouzským důstojníkem, který si od té doby své vojáky hlídal o něco lépe.

Matka začala hrát v jedné trattorii naproti domu. Často s sebou brávala i mou sestru, která se již zcela uzdravila a uprostřed blankytně modrých zdí zpívala italskou verzi písně Lonely Pine. Maria byla ještě holčička, ale působila dojmem ostřílené umělkyně. Pozorovala jsem ji se směsicí obdivu a studu. Američtí vojáci nešetřili nadšením: opět se cítili jako doma, a tak se zrodil nápad zřídit něco na způsob domácí kavárničky a pořádat pro ně v našem obývacím, „parádním“ pokoji pravidelné nedělní dýchánky s hudbou. Mamá Luisa vyráběla domácí brandy z griotky a pašovaného alkoholu, mamička hrála na klavír, vojáci si pobrukovali písně Franka Sinatry a Elly Fitzgeraldové, já jsem dolévala sklenice a učila se tančit boogie-woogie.

Jeden důstojník si všiml mé jizvy na bradě a vzal mě k vojenskému lékaři, který mi ji jako zázrakem odstranil. Aby toho nebylo málo, poslal nás domů džípem naloženým proviantem. Byly v něm dokonce i stortarielli, krátké těstoviny z bílé mouky. Připadala jsem si jako ve snu.

V té době mě mamička učila hrát na klavír. Moc mě to bavilo, ale musela jsem přestat, poněvadž pokaždé, když jsem spletla prstoklad, přiletěla taková facka, až mě rozbolela hlava. A tak jsem si začala chodit lízat rány do biografu.

Konec války přinesl do italských kin záplavu amerických filmů, ale já se dívala jen na Krev a písek. Až do „zblbnutí“. Pochopitelně jsem se zamilovala do Tyroneho Powera a okouzleně jsem obdivovala měděný lesk vlasů Rity Hayworthové. Pak přišlo období Souboje na slunci, který mě uchvátil skoro stejně silně. Ve tmě sálu jsem pozorovala nyvé pohledy Jennifer Jonesové a Gregoryho Pecka a snila o tom, že budu jednou jako oni. Nelákal mě ani tak život filmové hvězdy, jako schopnost a umění vyjádřit své pocity.

Učení mě bavilo, ačkoli v posledním ročníku můj zájem dosti opadl, a tak se na vysvědčení objevily dost špatné známky. S domácími úkoly jsem čekala na tetičku Doru, vzdělance naší rodiny. Ale chodila z práce tak utahaná, že nad překlady z latiny a cvičeními na slovesa občas usínala. „Vstávej, teti, vzbuď se,“ šeptala jsem provinile.

Ve škole si mě oblíbila chemikářka a také naše učitelka francouzštiny. Vždy jsem byla nadaná na jazyky, což mi pak výrazně pomohlo v kariéře. O tom, co budu dělat po škole, jsem zatím nepřemýšlela, ale pokud si dobře vzpomínám, otec ze mě chtěl mít učitelku.

Když jsem pak po mnoha letech našla v Pozzuoli deníček z té doby, ohromeně jsem v něm četla: „Ze Sofie Scicoloneové se stane herečka.“ Již tehdy jsem nějakým šestým smyslem vytušila, kam nasměruji své kroky. A přesto, když jsme s Mariou hrávaly domácí představení, na něž nám mamá Luisa, rozená švadlena, pomáhala stříhat a šít kostýmy z papíru, stála jsem stydlivě v koutě a jen pozorovala, jak se má sestra bez zábran předvádí a baví všechny příbuzné.

Pak ovšem nastaly změny. Rostla jsem, ošklivé káčátko se měnilo v labuť. Především ve mně dozrávala touha, takřka fyzická potřeba dát průchod emocím, přetvořit je ve slova a gesta, vyjádřit všechny pocity a zážitky, které se ve mně nashromáždily, a já nevěděla, co si s nimi počít. Toužila jsem se po hlavě vrhnout do toho přívalu citů a vůbec mi nevadilo, že neumím plavat.

2 Hodná čarodějnice, která 6. ledna (svátek Epifanie, Zjevení Páně) v Itálii nosí dětem drobné dárky. (Pozn. překl.)

II

Továrna na sny

KOČÁR PRO PRINCEZNU

Přerod ošklivého káčátka v labuť je zdokumentován na obálce časopisu Sogno. Zažloutlé listy promlouvající z minulosti ve mně vyvolávají další vzpomínky. Píše se rok 1951 a titulek hlásá dávno zapomenuté jméno: Sofia Lazzarová.

Bylo po válce, Itálie se opět probouzela k životu, lidé mohli začít snít. I pro mě samotnou je těžké poznat v zasněné hrdince fotorománů bývalé Párátko. Během několika měsíců se mi náhle změnily tvary, obličej, jméno a nakonec i adresa.

Byly to změny vskutku revoluční a přišly znenadání, ostatně jako každá revoluce. Někdy si s námi čas trošku zalaškuje, zrychlí svůj běh a staré šrámy najednou zmizí pod náporem nových zážitků a nečekaných výzev.

Dospívat jsem začala daleko později než mé spolužačky; už jsem téměř ani nedoufala, že k tomu někdy dojde. Na prahu patnácti let jsem se náhle ocitla v sošném těle plném energie a nadějí. Když jsem šla po Pozzuoli, kluci se za mnou otáčeli a uznale hvízdali.

Jako první si té změny všiml můj tělocvikář. Byl to moc pěkný, urostlý mladík a život pro něj nebyl nejspíš o nic složitější než prostná cvičení. Tak jednou na jaře prostě zašel k nám domů, aby s vážnou tváří a kloboukem v ruce požádal o mou ruku.

„Donno Romildo, chovám k vaší dceři skutečné city. Mám dům i stálé zaměstnání, takže pokud nejste proti, svatba by mohla být již v září.“

„Milý pane profesore, velice lituji, ale o svatbě nemůže být ani řeč. Sofia je na vdávání ještě příliš mladá.“

Mamička ho vypoklonkovala sice velmi zdvořile, leč bez sebemenšího zaváhání. Bylo jí toho milého, slušně vychovaného chlapce opravdu líto, ale měla se mnou jiné plány. Pozorovala jsem to celé zpovzdálí, jako by se mě to ani netýkalo. A po pravdě řečeno se mi ulevilo. Měla jsem co dělat sama se sebou, natož abych myslela na vdavky.

Mě zaujal jiný mladík. Jmenoval se Manlio a bydlel v La Pietra, pár zastávek vlakem od Pozzuoli. Potkali jsme se po cestě, slovo dalo slovo, a tak jsem jednoho dne překročila hranice svého malého světa a vydala se na schůzku. Pamatuji si jen rudý plamen v jeho očích a vášeň, na niž jsem nebyla připravena. Možná měl popito, snad se v něm probudil jen obyčejný žár mládí; mě ovšem vyděsil: vzala jsem nohy na ramena a pádila pryč. Ani jsem se neohlédla. Uvnitř ženského těla byla stále ta malá, plachá holčička. Tušila jsem, že se musím odrazit a skočit, ale nevěděla jsem jak, ani kam. A nejspíš ani proč.

Odrazový můstek mi poskytl neapolský Circolo della Stampa. Nikdy bych tam dobrovolně nejela, za všechno může mamička a její řeči o bídě a o tom, jak musím konečně překonat svou hroznou stydlivost. Byla jako ta dobrá víla, která postrčila Popelku na královský ples. Co naplat, přiznávám, že ony roky mají nádech pohádky, jež se nakonec stane skutečností.

Jednoho podzimního dne roku 1949 nám soused přinesl výstřižek z novin: deník Corriere di Napoli vyhlasil soutěž krásy, v níž se zvolí královna moře a její princezny. Vítězky čeká projížďka v kočáře centrem Milána; válečné ruiny se jako zázrakem změní v pohádkové království.

Romildě zazářily oči. Konečně nadešla chvíle, na kterou tolik let čekala. Dlouze se na mě zadívala a já jako vždy jen odevzdaně hlesla: „Pokud na tom trváš…“ Peníze nám tak tak stačily na jídlo, ale mamička by si takovou příležitost za nic na světě nenechala ujít. Stále nemohla zapomenout, jak tenkrát rodiče zmařili její příležitost, a nyní zavětřila možnost odvety. Ještě jsem sice nedosáhla věku potřebného k přihlášení, ale vyčesala mi vlasy, abych vypadala starší, a po hlavě se vrhla do příprav. Mamá Luisa se tentokrát neodvážila odporovat, dokonce se – ač nerada – do plánů zapojila.

Co by to bylo za ples bez šatů a střevíčků? A tak Luisa sundala z oken závěsy z růžového taftu a než by řekl švec, spíchla z nich večerní šaty; nevím, zda přímo elegantní, ale jistě hodné toho názvu. Boty jsem měla jen jedny, staré a okopané, nicméně trocha bílé barvy s nimi mohla udělat divy. „Bože, dej, ať neprší,“ modlily se mé dobré víly.

A pak jsme s mamičkou nasedly do vlaku třetí třídy a vydaly se do Neapole. Byla zima, na šaty jsem oblékla svůj starý, ošuntělý kabát. Všichni na mě udiveně hleděli, byla jsem vymóděná jako na maškarní bál. Stačil jeden větší poryv větru, jediná kapka… Jen jedna minuta navíc a můj kočár vykouzlený z dýně by rázem naboural všechny iluze.

Soutěž začínala v divadelním a filmovém sále Cinerama ve via Chiaia, vyhlášení výsledků pak proběhlo v Circolo della Stampa, překrásné, dnes již opuštěné vile. Tehdy ovšem patřila k nejhezčím budovám v Neapoli a město se po válce velmi snažilo zahladit všechny rány, jež utrpěla. Kráčela jsem vstříc svému osudu s pocity obětního beránka blížícího se k oltáři. Ale jakmile jsem vstoupila, poznala jsem, že si mě všimli. Snad je udivila má rezervovanost: na rozdíl od ostatních dívek štěbetajících v hloučku jsem se držela stranou. Zhluboka jsem se nadechla a skočila jsem. Před zraky poroty, s Neapolským zálivem v zádech jsem ze sebe setřásla svou pověstnou plachost a vykouzlila na rtech veselý úsměv.

Stává se mi to dodnes. Před každým představením umírám strachy, ale jakmile se rozsvítí reflektory, všechna tréma ze mě náhle spadne a já se snažím vydat ze sebe to nejlepší.

Po chvíli, která mi připadala jako celá věčnost, vynesla porota verdikt. Vzpomínám, jakou jsem tenkrát měla radost, když jsem mezi právě zvolenými princeznami zaslechla své jméno. Bylo to jen poloviční vítězství, nezvolili mě královnou, ale na tom nezáleželo. Vůbec jsem neodpovídala ideálu klasické krásky, což samozřejmě hrálo důležitou roli. Přesto právě ona odlišnost bude jednou odborníky považována za nesporný klad a přispěje k mému úspěchu. Nezbývalo, než tomu uvěřit.

Byla jsem jako u vytržení: potlesk, blesky fotoaparátů, rozhovory, dokonce i kytice. Můj první krok do světa byl víc než úspěšný a dodal mi potřebnou vzpruhu. Projížděly jsme městem, královna sama v pozlacené ekvipáži, my princezny za ní. Lidé na ulicích nám házeli květiny. Via Caracciolo, via Partenope, z náměstí piazza Nicola Amore nahoru po via Duomo, piazza Cavour, dolů ulicí via Roma (která se dnes jmenuje via Toledo) a zase zpátky k moři. Vidět tu scénu pozdějšíma, zkušenýma očima, připadala bych si jako v nějakém De Sikově filmu! Byla jsem v sedmém nebi a vůbec mi nevadilo, že prší. Naopak, déšť tomu všemu dodával kouzelně romantickou, až neskutečnou atmosféru. Podle dobového tisku se na nejkrásnější dívky Neapole přijeli podívat i Tina Picaová, Sergio Bruni, dokonce i samotný Claudio Villa.

Tehdy jsem si ani neuvědomovala, jak mi onen den změní život, a s dětinskou radostí jsem se spíš těšila z ceny, která mi připadala neskutečně obrovská: tapeta s velkými zelenými listy (nejvíc potěšila mamá Luisu), sada ubrusu a dvanácti ubrousků, dobře třiadvacet tisíc lir, suma, kterou jsem pohromadě v životě neviděla. A hlavně jízdenka do Říma. Ta na mě popravdě moc nezapůsobila, nicméně mamička se takřka chvěla vzrušením: měly jsme v rukou vstupenku do Cinecittà.

První, co udělala, bylo, že mě v Neapoli zapsala na lekce herectví, na něž vydělávala výukou hry na klavír. Soukromá herecká škola stojící ve stínu Vesuvu sice nesla vznešený název Actor’s Studio, nicméně byla typickým příkladem neapolského umění „vystačit si s málem“. Celý podnik stál a padal na dlouholeté zkušenosti pana Pina Serpeho, jediného vyučujícího, který se holedbal, že by herecké umění dokázal vykřesat snad i z kamene. Jak? Tím, že nás naučí dělat obličeje. Všechny naše svaly podstoupily úděsnou drezuru, aby byly schopny přesně vystihnout širokou škálu lidských pocitů: hrůzu, radost, beznaděj, smutek, překvapení, zpupnost, naději. Hlavní roli hrálo obočí. Vždycky. Zní to jako žert, ale ta mimická cvičení, která mě donutila vyjádřit emoce před zraky ostatních, mi nakonec velmi pomohla ve světě fotorománů, který jsem zanedlouho měla objevit.

Za několik let, to už jsem byla v Hollywoodu, mi přišel následující dopis: „Zdraví tě D’Amore, chodili jsme spolu na lekce herectví k Serpemu, vzpomínáš?“ Úplně mě dojalo, že si na mě vzpomněl bývalý spolužák. Taky se na něj pamatuji, dokonce dobře: pocházel z vesnice, byl šikovný a rád jedl. Panu Serpemu platil v naturáliích: chlebem, salámem a čerstvými vejci.

Pan Serpe je ostatně tak trochu spojen i s mými začátky: v té době jsem se mihla nejdříve v Srdcích na moři Giorgia Bianchiho a poté i ve filmu Slib Maria Bonnarda. A hlavně: to on mě upozornil, že společnost Metro Goldwyn Mayer hledá komparzisty do jednoho velkofilmu o antickém Římu. Tehdy mamička opět projevila bystrý úsudek a přes protesty prarodičů rozhodla, že přesídlíme do hlavního města. Maria byla ještě příliš malá a neduživá, takže zůstala s babičkou a dědou v Pozzuoli. Ale my dvě jsme se plny obav i vzrušení vydaly za svým snem.

Quo vadis?

Řím nás, jak se zdálo, přijal s otevřenou náručí. To se ovšem nedalo říct o mém otci, kterému Romilda zatelefonovala hned, jakmile jsme vyšly z nádraží. Byla tak nezkušená, že nedokázala zavolat z budky a musela použít telefon v jednom baru. Riccardo, stále ve střehu a s rukou na klice, pokud šlo o nás, jen nerad souhlasil se schůzkou.

Babička Sofia mi nabídla sklenici mléka a beze slova i sebemenšího projevu citů odkráčela. Když otec vstoupil do pokoje a vrhl ke mně roztržitý pohled, v jeho očích jsem postřehla pouze zášť. Nepozastavil se nad tím, jak jsem náhle vyrostla, jen se všemožně snažil vymluvit nám naše plány. Jediné, co si přál, bylo, abychom se rychle vrátily do Pozzuoli a jeho nechaly na pokoji, v klidu a bezpečí nové rodiny. Mezitím se totiž oženil a se svou novou ženou stihl zplodit dva syny, Giuliana a Giuseppeho.

Vzpomínám, jak přijel do Pozzuoli, aby matce suše oznámil, že v brzké době plánuje sňatek. Do té doby jsem nejspíš zoufalost jejich vztahu nedokázala plně pochopit. Po následujícím výstupu už se mi to dařilo lépe. Když do pokoje vešla malá Maria, jen se odměřeně zeptal: „A to je kdo?“ Věděl to moc dobře, ale zkrátka nás chtěl vypudit ze svého života; i za cenu urážek a pohrdání.

Mamičku ovšem chladné přijetí první a jediné životní lásky nijak nerozházelo a v salónu babičky Sofie rozhodně nesložila zbraně. Na návrat do Pozzuoli neměla ani pomyšlení, a tak se s prosbou o ubytování obrátila na jakési vzdálené příbuzné. Ti se nás sice taky snažili nasměrovat zpátky domů, jenže neuspěli; nakonec nám alespoň poskytli gauč na přespání. Nebylo to zrovna pohlazení po duši, nicméně jsme se rozhodly vytrvat. A tak jsme se druhého dne svého pobytu v Římě oblékly do černých šatů a s pocitem „prudké elegance“ jsme se vypravily do via Tuscolana, kde sídlila naše továrna na sny.

Historické události s velkým „U“ zasáhly i Cinecittà. Areál byl v troskách, podobně jako zbytek země. Na podzim čtyřicátého třetího přestěhovali veškerou techniku na sever a ateliéry se proměnily na válečné sklady německé armády. Sedm z nejdůležitějších filmových studií pohřbily spojenecké bomby. Po osvobození města vznikl uprostřed někdejšího filmového ráje uprchlický tábor a ateliéry Pisorno sloužily jako logistická základna Američanů. Zbytky štábu od dělníků přes techniky, herce až po režiséry – zkrátka všichni, kdo nepodlehli vábení nově ustavené vlády v Salò – dali narychlo do kupy to málo, co se podařilo zachránit, a začali točit. S vírou, že se brzy podaří osvobodit i zbytek země. První záběry filmu Řím, otevřené město jsou z ledna roku 1945, do kin šel v září, jen pár měsíců po válce.

I pro italské režiséry znamenal konec války nový začátek: chybělo sice vybavení, chyběly prostory, ale nápadů a nových myšlenek bylo na rozdávání. Měli co říct, a nebylo toho málo. Svět se opět začal točit… Začalo se točit o světě a životě v něm, o slovo se přihlásil neorealismus, který jednou provždy změní dějiny (nejen italského) filmu. Zatímco se Rossellini, De Sica a Visconti vrhali do ulic ve snaze zachytit realitu všedního života, italská kina zaplavovaly hollywoodské filmy o nehynoucí svobodě a vítězství. Do otevřeného konfliktu, který vzplál mezi italskými režiséry a americkými filmovými společnostmi, nakonec vstoupila Jeho Ctihodnost Giulio Andreotti, mladíček působící od roku 1947 ve funkci podtajemníka předsedy kabinetu vlády. Zasadil se o obnovu Cinecittà a dokonce se mu podařilo uzákonit, aby se zisk z filmů natočených v Římě a jeho okolí výrazně promítl do italské státní kasy.

Když se pak ve městě usídlila Metro Goldwyn Mayer s produkcí filmu Quo vadis?, „Hollywood na Tiberu“ plně dostál své přezdívce. Můj příběh mohl začít…

To ráno roku 1950 jsme s mamičkou na nádraží Termini nasedly do modré tramvaje a když jsme na konečné vystoupily, uviděly jsme před sebou dav Římanů tlačících se před branami Cinecittà. Hledali práci, jakoukoli. Uprostřed hloučku se vinula fronta potenciálních herců doufajících, že si je vyberou do komparzu nebo – ještě lépe – do nějaké maličké role. Zařadily jsme se na konec… A děj se vůle boží.

Mervyn LeRoy, režisér Quo vadis?, si nás pečlivě měřil pohledem: chtěl vybrat jen ty nejslibnější tváře. Matka mi kladla na srdce, ať na všechny otázky odpovídám jednoduše „ano“. Bohužel, na rozdíl ode mne mluvil pan režisér anglicky.

V duchu jsem si pečlivě připravovala svůj první výstup, aniž jsem tušila, jak komicky nakonec zapůsobí.

Když mi pokynul, vystoupila jsem z řady a vykouzlila nejkrásnější úsměv, jakého jsem byla schopna.

„Do you speak English?“

„Yes.“

„Is it your first time in Cinecittà?

„Yes.“

„Have you read Quo vadis?“

„Yes.“

„What’s your name?“

„Yes.“

„How old are you?“

„Yes.“

LeRoy se začal smát, nicméně ho ta nehorázná naivita nejspíš dojala, poněvadž mi přisoudil malou roličku bez textu. Měla jsem hrát jednu z dívek házející kytky triumfujícímu Marku Viniciovi v podání fešného Roberta Taylora. Mamička pak v roli jiné „ženy z lidu“ strávila celý den s masivní bronzovou nádobou na hlavě. Večer necítila krk. Jak jsme se později dozvěděly, ostatní komparzistky, zkušenější než ona, na poslední chvíli z tohoto doslova „těžkého“ partu vycouvaly a nechaly „tu novou“, ať si ho užije se vším všudy.

Vzpomínám na rámus, křik, světla, na vedro k zalknutí. Na stovky a stovky lidí roztroušených po scéně, které podle potřeby přemisťovali z jednoho rohu do druhého jako balíky na poště. Komparzisté byli páté kolo u vozu a mnohdy se s nimi také tak zacházelo, zejména, když něco nechtěně popletli a záběr se kvůli nim musel opakovat. Když na mě zamířily kamery, namlouvala jsem si, že teď konečně budu v záběru. Ve skutečnosti jsem ale byla kapkou v moři, nepatrnou čárkou uprostřed grandiózního obrazu. Většinou jsem se ale cítila menší a ještě menší, nicméně jsem tušila, že jsem na správném místě a že s velkou dávkou trpělivosti a houževnatosti jednou určitě prorazím.

Ačkoli jsme to tenkrát nemohly vědět, mezi komparzisty byl i Carlo Pedersoli, pozdější Bud Spencer, toho času italský šampion v plavání. Díky atletické postavě dostal prestižní roli jednoho z legionářů. V jedné z menších rolí se objevila také mladičká, ale již známá Elizabeth Taylorová. Bylo jí jen o pár let víc než mně, avšak rolí ve filmu Lassie se vrací si již dokázala vydobýt celosvětovou slávu.

Omámeně jsem pozorovala Roberta Taylora a Deborah Kerrovou, které jsem tolikrát viděla v kině Sacchini. Teď jsem najednou dýchala stejný vzduch jako oni a pouhý ten fakt mi připadal jako sen.

Ale každá růže má trny a ošklivé věci měly teprve nastat. Když jsme prošli sítem konkurzu, oznámili nám amplionem, ať se vybraní komparzisté dostaví k registraci na výplatní listinu. Po Villaniové přišla na řadu Scicoloneová, ovšem před stolem produkce jsme náhle stanuly dvě. Já a manželka mého otce. Už si moc nepamatuji, co bylo tehdy všechno řečeno, jen vím, že jsem cítila srdce až v žaludku. Sotva jsem odrostla dětským střevíčkům a žabomyší války dospělých mě nezajímaly. A pak, k čemu mi bylo příjmení, když ten, kdo ho nosil, ke mně nechoval žádné vřelé city? Vyrostla jsem bez nich a nic na světě mi je nemohlo nahradit.

Otcova manželka se rozzuřila doběla, matka mě hájila, seč jí síly stačily, jediný viník byl jako vždy nepřítomen. Já jen mlčela a nevěděla, jak se tvářit. Nakonec mě zachránil jeden úředník z produkce: „Scicoloneová… Sofia“.

Situace byla samozřejmě nepříjemná pro obě, vlastně pro všechny tři, a naštěstí už se nikdy víc neopakovala. Jednou to koneckonců bohatě stačilo. V každém případě jsme si v komparzu vydělaly padesát tisíc lir a zase bylo dva týdny co jíst. Pak ale peníze došly a s nimi se postupně rozplynula i Romildina naděje. Jednoho dne se mi zpříma podívala do očí a vážně prohlásila: „Sofi, nejspíš bude načase vrátit se domů…“ Ačkoli jsem byla ještě malá holka, její jistě pádné obavy a pochybnosti mě neodradily. „Co to povídáš, mamičko, nesmíme to vzdát, uvidíš, že dřív nebo později…“

Plamen v mých očích ji možná přesvědčil, že mám pravdu. Určitě ji ale utvrdil v tom, že jsem její sen přijala za vlastní.

V té době však přišla zpráva, že se Mariin zdravotní stav opět zhoršil, a tak se mamička narychlo rozjela do Pozzuoli a já zůstala u našich vzdálených příbuzných sama. Byla jsem strachy bez sebe a snažila se stát takřka neviditelnou. Měla jsem Luisinu školu, a tak jsem věděla, že nemám být na obtíž. Spát jsem chodila jako poslední a probouzela se za úsvitu, abych nikomu příliš nepřekážela. Mamička mi před odjezdem dlouho promlouvala do duše, líčila všechna možná nebezpečí, která na mě ve velkoměstě číhají. Věděla, o čem mluví. Já se však nenarodila s hlavou v oblacích. Seděla mi pevně na krku a byl v ní ukotvený plán, který jsem si hodlala splnit. Vůbec jsem se proto nebála, že bych snad spadla do nějaké průhledné pasti. Navíc jsem měla příznivou novinu: všiml si mě šéfredaktor časopisu Sogno a nabídl mi účinkování ve fotorománech.

Nemůžu tě milovat

„Co je ti, proč nic neříkáš?“

„Je to syn muže, který mi zabil otce. Nemohu, nesmím se do něj zamilovat!“

„Dnes začíná den pomsty. Sladké pomsty. Mé srdce však krvácí, víš? Ach bože, krvácí a bolí až hrůza!“

„Ne, Gregu, ne…“

Repliky v bublinách fotorománů mě přenesou na jinou planetu. Už tehdy se mi zdály… úsměvné. V poválečných letech se ovšem fotoromány staly skutečným fenoménem. Italové a zejména Italky se zase chtěli svobodně smát a dojímat, od srdce si poplakat nad osudy druhých, které mají daleko do tvrdé reality a nezní v nich bomby, ani žaludek skomírající hlady. Čtenářky a čtenáři toužili uniknout do fiktivního světa nerovných svazků, výčitek svědomí, rodinných tajemství, intrik, nevěr a žárlivosti; šlo o emoce a nebylo důležité, že úroveň obsahu nebyla zrovna vysoká.

Komunisté považovali fotoromány za „opium“ národa, katolíci v nich viděli úpadek a intelektuálové? I ti, kteří se na nich autorsky podíleli (a nebylo jich málo), je šmahem deklasovali na béčkovou úroveň zábavy.

V počátcích byl fotoromán celkem znepokojujícím jevem, který se vymykal všem dosud známým formám „čtiva“. Fotografie a krátké, výstižné repliky zachycovaly mladé krásné hrdiny v různých – většinou vypjatých – životních situacích tak přesvědčivě, že se jich mnohé ženy chytly a po válečných útrapách, z nichž vyšly silnější než kdy dříve, usoudily, že si i ony zaslouží své místo na slunci. Za zmínku stojí také nesporný fakt, že až díky fotorománům se mnozí Italové naučili číst a psát. A možná jejich sláva přispěla i k jakémusi druhému sjednocení země: ke spojení severu s jihem, města s venkovem. Úspěch nemohl ujít komunistům ani církvi. Strana ho využila v předvolební kampani a kněží se snažili nalákat své věrné na příběhy ze života svatých.

Hvězdou fotorománů se tudíž stala i svatá Rita z Cascie, patronka v beznadějných situacích.

S myšlenkou dát červené knihovně podobu komiksu přišli jako první bratři Del Dukovi z nakladatelství Universo, jež kromě časopisu pro děti Intrepido čili „Neohrožený“ vydávalo též stohy milostných románů. Z jejich dílny vzešel Grand Hôtel, série kreslených příběhů založených na nešťastných láskách a neuvěřitelných dobrodružstvích. Obrázky slavných kreslířů Waltera Molina a Giulia Bertolettiho znamenaly první krok na cestě k fotorománu. V padesátém sedmém mě Molino nakreslí coby hrdinku komiksu Hříšnice tak věrohodně, že budu jako živá – jen promluvit. Grand Hôtel se na novinových stáncích poprvé objevil roku 1946. Vzpomínám na srdceryvné příběhy kreslených hrdinů i na obrázky: ty se mi líbily nejvíc. V Pozzuoli si každý dům koupil jeden výtisk, který pak koloval od jednoho bytu k druhému. Vzhledem k tomu, že se první číslo muselo během jediného týdne čtrnáctkrát dotisknout, bylo těch domů tehdy nejspíš hodně…

O rok později uvedl Řím na trh časopisy Bolero a Il mio sogno, z něhož se brzy stal jednoduše Sogno, „Sen“. Oba vsadily na sílu fotografie, a tak se zrodil fotoromán v podobě, v jaké ho známe dodnes. Nové vlně se záhy přizpůsobil i Grand Hôtel. Z obálky prvního čísla Il mio sogno se usmívala Gina Lollobrigida, na mnohých dalších se pak objevím já.

Pro nás, které jsme toužily po filmovém plátně, se stal komiks takřka povinnou štací: vytrhl nás z anonymity, ale hlavně nám ukázal, jak se pohybovat před objektivem, naučil nás spolupracovat s režisérem, zbavit se zábran. Zkrátka, jak výstižně pravil Vincenzo Mollica, díky fotorománu jsme začas dokázaly „překonat vlastní výraz“. Tehdy jsem konečně dostala příležitost zúročit obličeje, které mě naučil mistr Serpe. Po večerech jsem trávila hodiny před zrcadlem a pilně trénovala: bez mrknutí oka jsem přecházela z naprostého zoufalství do melancholie, z planoucí nenávisti do přihlouple zamilovaného úsměvu, od zlosti k milostné vášni, z pohrdání k pohledu plného znepokojení. Obočí se zvedalo, oči mi lezly z důlků, ústa se stahovala do různých úšklebků…

Byli jsme v začátcích, tehdy se opravu ještě nedalo mluvit o „průmyslu“. Focení probíhalo takřka na koleně: celou scénu tvořily kromě osvětlení snad dva tři kusy nábytku. Přečetli jsme scénář a předvedli požadované výrazy – něco na způsob „živého juke-boxu“. Byla to těžká práce a já ji brala vážně. Jeden díl sestával plus mínus z dvaceti snímků, každý z nich se fotil několikrát. Tři až čtyři dny focení týdně. Honorář byl sice daleko menší než u filmu, ale oproti podmínkám, z nichž jsem vyšla, pořád stál za to. Jednou jsem byla „dívkou v tenatech snu“, podruhé „rozkošnou vetřelkyní“, pak zase „princeznou ve vyhnanství“. Anebo jsem, podobně jako velký Alberto Sordi v Bílém šejkovi, brázdila písek „Alláhovy zahrady“ v legračním hábitu, s masivními klipsami v uších.

Díky fotorománu jsem mohla zůstat v Římě a vydělávat na chleba. A také poznat pár důležitých lidí a konečně se pobavit – Bůh ví, že jsem to po všech těch letech v Pozzuoli potřebovala. Spolu s Verou Palumbovou a Annou Vitaovou jsem se stala královnou fotorománů. Věděla jsem, že to ustojím.

Fotoromán se pochopitelně inspiroval zejména hollywoodskými filmy, nicméně sem tam zabrousil i do fejetonů a dobrodružných románů, jaké psaly Liala či Carolina Inverniziová. Grand Hôtel čerpal hlavně z prostředí společenské smetánky, Bolero sázelo na exotiku; v Sogno žádný vyhraněný styl neexistoval. My jsme představovaly malé bohyně domácí produkce. Když těmi časopisy dnes listuji, překvapí mě nejen otištěné dopisy fanoušků, ale zejména naše odpovědi. Čert ví, kdo je tenkrát psal.

Benitovi z Caserty: „Příště mi můžeš tykat. Ber to jako druhý krok ve své platonické lásce. A všimni si, že jsem byla tak odvážná a začala s tím první.“ Podpis: Sofia Lazzarová. Stefano Reda, šéfredaktor Sogno mě totiž v náznaku, že by má nevšední krása dokázala vzkřísit i mrtvého, mezitím překřtil ze Scicoloneové na Lazzarovou.

Zatímco jsem propůjčovala obličej nehybným princeznám, svůdným rumunským vyhnankyním, hrdým servírkám a cikánským hrdinkám, obcházela jsem castingy a podařilo se mi získat malé role v mnoha filmech, mnohdy i slavných režisérů. Vzpomínám například na Světla varieté v režii mladičkého Federica Felliniho a Alberta Lattuady. Měla jsem kratičký výstup s Carlou del Poggiovou, Albertovou manželkou. Mamička, která se spolu s Mariou vrátila z Pozzuoli, mě doprovázela na natáčení a v přestávkách, kdy technici měnili osvětlení a kulisy, hrávala Federicovi pro radost na piáno, jež bylo součástí scény. Objevila jsem se v Šesti ženách Modrovousových, v Totò Tarzanovi, Malomocenství, ve westernu Jsem parťák; všude jsem měla oči otevřené, snažila jsem se odkoukat herecké řemeslo, porozumět mu, dostat se do něj.

Po nějakém čase si mě všimli. Produkce mi začaly samy nabízely malé role, v časopisech vycházely mé fotografie; následujícího roku, v dvaapadesátém, se poprvé představím v hlavní roli. I díky komiksům se ze mě stávala skutečná herečka.

Začala jsem od píky, ve fotorománech, a nebyly to lehké začátky. Byly ovšem zábavné a hodně mě toho naučily, mimo jiné i to, jak nepropadat kouzlu popularity. Ale všechno jednou končí.

Na obálce Sogno z 5. dubna 1953 se trochu nostalgicky dívám do dálky. Pod fotografií je nenápadná, nicméně smutná poznámka: „Sofii Lazzarovou, nezapomenutelnou protagonistku mnoha fotorománů, nám uloupilo stříbrné plátno. Sofia ovšem na čtenáře a čtenářky Sogno nezapomněla a posílá jim srdečný pozdrav a milou vzpomínku.“

III

Ideální muž

RŮŽOVÁ ZAHRADA

Vidím ho, kamkoli se podívám: v očích našich synů, na fotkách roztroušených po domě, v obrázcích a skicách, které se u nás během společného života nahromadily. Stojí přede mnou, usmívá se, sálá z něj jistota. I nyní, ačkoli už není mezi námi, se ho často na něco ptám. Pořád ho mám v hlavě, neustále s ním probírám své plány. Můj život – osobní, pracovní a zejména ten rodinný – se točí kolem Carla. Naše seznámení znamenalo jeden velký začátek; dlouhou, předlouhou cestu, kterou jsme společně ušli, aniž by se naše kroky byly kdy rozdělily.

Došlo k němu na římském vršku Colle Oppio. Jednoho zářijového večera 1951 tam na terase jisté hezké restaurace s výhledem na Colosseum probíhala bůhví kolikátá soutěž krásy. Miss Lazia nebo Miss Říma, už si nevzpomínám. Foukal lehký západní větřík, ve vzduchu bylo ještě cítit léto. Podobné soutěže už jsem znala jako své boty, pravidelně jsem na nich sbírala druhá místa. Ten večer jsem však nesoutěžila. Přišla jsem se jen pobavit a zatančit si, v tom jsem byla vždycky jednička. Společnost mi dělala jedna neapolská přítelkyně, která se stejně jako já pokoušela prosadit v Římě, a dva mladíci. Tehdy ještě slušné dívky musely mít doprovod.

Poslední soutěž, které jsem se účastnila, byla o rok dříve Miss Itálie. Dostala jsem se na ni díky soutěži Miss Cervie, kterou jsem sice nevyhrála, ale vybrali mě do národního kola. Obrnily jsme se s mamičkou trpělivostí a zamířily na sever pokoušet štěstí; chtěly jsme dosáhnout na vítězství, které mi osud tak dlouho odpíral. Bylo zapotřebí trochu se ukázat, navázat kontakty s lidmi od řemesla, upoutat pozornost fotografů… Zkrátka běžná součást práce, kterou musel absolvovat každý, kdo chtěl uspět u filmu. Jela jsem si vybojovat svou malou bitvu, vykoupit rodinu, vrátit Romildě uloupený sen.

Z dlouhého večera v Salsomaggiore si pamatuji pouze bazén, kolem něhož probíhala promenáda v plavkách. Srdce jsem měla až v žaludku: defilovaly jsme před zraky půlky Itálie, což se s oblastní volbou Královny moře nedalo srovnat. Od mé první soutěže neuplynul víc než rok, mně ten čas však připadal jako celá věčnost.

V roli sudiček nám přihlížely Gina Lollobrigida a Gianna Maria Canaleová, vítězky z roku 1947, a můj dlouholetý idol Lucia Bosè. Stříhala jsem si vlasy, abych se jí podobala. A jistá podoba mezi námi skutečně byla. I ona prožila pohádku, která ji z vyhlášené milánské cukrárny Galli přenesla až na plátna kin, do společnosti nejvýznamnějších režisérů. Jejímu neskutečnému příběhu o velké proměně, o slávě a štěstí tehdy toužila uvěřit celá jedna generace dívek.

Klíčovým momentem měla být promenáda ve večerních šatech před zraky platících diváků. O slovo se přihlásil starý známý problém: co si jen vezmu na sebe? Zachránil mě pořadatel Dino Villani. Nejspíš se mu zželelo nezkušené dívky neoplývající penězi, a tak mě svěřil do péče jedné své známé, majitelky butiku. Byla to rozkošná dáma zvyklá jednat jak se zákaznicemi z vyšší společnosti, tak s umouněnými Popelkami, které se ne vždycky dostaly až na samotný bál u prince.

„Vyzkoušej si tohle, drahoušku,“ zazpívala krásným přízvukem kraje Emilia-Romagna a takřka násilím mě zavřela do kabinky s nádhernou bílou róbou s třásněmi, kterou jediným jistým pohybem vybrala mezi ostatními modely. Oči mi přecházely nad takovou krásou, ale šatů jsem se málem ani neodvažovala dotknout.

„Víte, když já…“ vysoukala jsem ze sebe zmateně.

„Žádné strachy, dítě, padnou ti jak ulité. Teď mysli na večer a zítra, až bude po všem, mi je zase vrátíš.“

Z celého srdce jsem jí děkovala a do hotelu jsem se vracela klidná a povzbuzená.

Její nezištné, velmi štědré gesto pro mě v tu chvíli znamenalo velmi mnoho. Tak to zkrátka v životě chodí: vše, co uděláme či neuděláme pro druhé, může mít daleko větší význam, než si vůbec připouštíme.

Šaty mi velmi pomohly, ale ani tentokrát to bohužel nestačilo. Porota v čele s významným novinářem Oriem Verganim byla z mé anomální krásy na rozpacích. Moje hranaté tělo je nepřesvědčilo: „Příliš vysoká, příliš hubená, tvary nic moc.“ Ale zcela bez povšimnutí jsem přece jen neprošla. Vítězství sice přisoudili Anně Marii Bugliariové, pro mě ovšem nakonec vyhlásili speciální kategorii, takovou cenu diváků či útěchy: Miss elegance. Absurdní, vezmu-li v potaz náhodu, která mě vlastně „hodila do gala“.

Roku 1950 nicméně vyhlašování vítězek poprvé přenášelo rádio a můj obličej zachycený čočkou Federika Patellaniho a Fedela Toscaniho, hlavního fotoreportéra Corriere della Sera, otce slavného Oliviera, doputoval až k filmovým producentům a tvůrcům fotorománů. A zvědavost kolem mé osoby vyvolala, tuším, i ta poněkud nezvyklá cena.

Přesně za dvanáct měsíců poté jsem tedy seděla v restauraci na Colle Oppio, přímo pod pódiem, kde zasedala porota. Najednou mi číšník přinesl lístek: „Na to molo patříte vy, tak proč tam nejste?“

„O co mu jde?“ To bylo první, co mě napadlo. „A kdo to vůbec je?“ Dneska na nikoho nemám náladu, tak ať se ten pán laskavě krotí.

Přátelé ovšem naléhali: „Neblázni, ten je určitě od filmu, dej mu šanci!“

Na druhý lístek se neznámý podepsal: Carlo Ponti. I když jsem byla zvyklá, že napoprvé si mě všimne málokdo, toto „podruhé“ mi vyrazilo dech: zaujala jsem samotného pana producenta.

Carlovi bylo devětatřicet, o dvacet dva let více než mně. Byl to zralý muž na vrcholu kariéry. A tento člověk mi hned po soutěži spěchal povědět, že Gina Lollobrigida, Sylvia Koscinaová i můj idol Lucia Bosè pocházejí z jeho „dílny“.

„Pojďte do parku, je tam krásně, říkají mu růžová zahrada a opravdu voní po růžích,“ navrhl, přehazuje mi přes ramena můj šál.

Proč ne, alespoň bude legrace, říkala jsem si já, a v duchu se připravovala na nejhorší. Ale Carlo byl profesionál, postupoval velmi obezřetně. Vyprávěl mi o filmech, které produkoval, chtěl vědět, co si o nich myslím… Chtěl se dozvědět něco o mně.

„A odkud vlastně pocházíte? Z Pozzuoli – aha, tam je krásný amfiteátr, že? Znám ho, před pár lety jsem tam byl…“

„Máme ho přímo před okny, díváme se na něj,“ odpověděla jsem vděčně, protože dokázal mluvit o věcech, které jsem znala.

Okamžitě jsem v něm vycítila spřízněnou duši; bylo to, jako bychom se znali kdoví jak dlouho. Poznala jsem, že pod tou krásnou slupkou vytušil ustrašenou holčičku plnou pochybností; objevil náznak ženy, bytost, která touží něco dokázat, aniž by ztratila vlastní tvář. A já jsem to setkání brala velmi vážně…

Pochopil a přešel k věci.

„Takže, zkoušela jste to někdy u filmu?“ zeptal se znenadání, když se naše procházka chýlila ke konci.

„Já skutečně…“

„Máte zajímavý obličej,“ pokračoval a vyzařovala z něj autorita, které nešlo odolat. „Přijďte ke mně do kanceláře, uvidíme, jestli si vás oblíbí kamera.“

Dal mi navštívenku a takřka formálně se rozloučil. Možná i on, muž zvyklý na zástup krásných žen, byl lehce v rozpacích z dívky, která se sice touží dotknout hvězd, ale nehodlá potlačit zásady své počestné venkovské výchovy.

Carlo se narodil blízko Milána, v městečku Magenta, kde jeho dědeček kdysi působil jako starosta. Chtěl studovat architekturu, ale na poslední chvíli dal přednost právu, ačkoli umění a literatura ho lákaly daleko víc. U filmu začal pracovat náhodou: staral se o právní podobu smluv. Roku 1940, ještě jako velmi mladý, založil v Miláně produkční společnost ATA, Artisti Tecnici Associati, a vyhlásil tak konkurenční boj římskému monopolu. Prvním důležitým filmem se pro něj stal Malý starodávný svět v režii Maria Soldatiho. Přinesl slávu Alidě Valliové, jinak též baronce von Altenburger; jemu vynesl podezření z protifašistické činnosti a krátký pobyt ve vězení.

Po válce se oženil s advokátkou Giulianou Fiastriovou, dcerou generála, s níž měl Guendalinu a Alexe. Zakrátko se přestěhoval do Říma, kde pracoval s Riccardem Gualinem, zakladatelem slavné produkční společnosti Lux. Carlo ho sice velmi obdivoval a ctil, ale měl příliš podnikavého ducha na to, aby ve firmě zůstal. A tak roku 1949 založil s dalším odchovancem Luxu, Dinem De Laurentiisem, vlastní společnost, která se brzy pyšnila jmény jako De Sica, Lattuada, Zampa, Rossellini, Blasetti, Camerini a Visconti. Bůhví, jestli jsem si to tenkrát vůbec uvědomovala. Těžko říct.

Jisté je, že mi instinkt radil, abych to pozvání z romantické procházky „růžovou zahradou“ přijala. Nevzpomínám si, jestli jsem za ním šla hned následujícího rána, anebo až pár dní poté, nicméně jsem se nemohla dočkat, až se dozvím, zda je jeho zájem skutečně tak profesionální, jak jsem doufala. Matka chtěla jako vždy jít se mnou, ale tentokrát jsem ji zarazila:

„Mamičko, bude lepší, když tam půjdu sama.“

Vrhla na mě lehce uražený, starostlivý pohled a začala mě přesvědčovat, že to není vůbec dobrý nápad. Neustoupila jsem.

Když jsem pak celá říčná dorazila na adresu, kterou mi dal Ponti, stanula jsem tváří v tvář celému pluku karabiníků. Spadla mi čelist. Nedůvěřivý vnitřní hlas promlouvající mamiččinými ústy mi okamžitě začal našeptávat, že jsem se stala obětí krutého žertu. „Takže si ze mě vystřelil. Jestli ten je producent, tak já jsem baletka!“ Zaplavil mě vztek a hořký pocit ponížení. „Huso pitomá! Jaks mu jenom mohla naletět?“ Okamžitě jsem si vzpomněla na otce i jeho nekalé praktiky, kterými sváděl Romildu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Včera, dnes a zítra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.