Přeložila Jana Montorio Doležalová

Copyright © 2013 by Kiera Cass

Translation © Jana Montorio Doležalová, 2015

ISBN 978-80-7447-861-1

Volejte sluhy! Královna je vzhůru!

(Pro mámu)

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 1

V Angeles bylo ticho. Chvíli jsem ležela bez hnutí a naslouchala zvuku Maxonova dechu. Bylo stále vzácnější přistihnout ho skutečně klidného a spokojeného, takže jsem si ten moment užívala a byla vděčná za to, že právě se mnou o samotě vypadá nejšťastnější.

Od té doby, kdy se počet dívek v Selekci zúžil na šest, byl Maxon nervózní víc, než když nás do paláce přišlo všech třicet pět. Nejspíš si myslel, že bude mít pro svůj výběr mnohem více času. A ačkoli to připouštím jen nerada, už tehdy jsem věděla, že si to přál hlavně kvůli mně.

Princ Maxon, následník illejského trůnu, byl do mě zamilovaný. Týden předtím mi řekl, že pokud mu jednoduše povím, že k němu cítím totéž, co on ke mně, a nic mi v lásce k němu nebrání, celou soutěž bez prodlení ukončí. Občas jsem si vážně pohrávala s myšlenkou, jaké by to asi bylo, kdybych byla jeho jediná.

Ovšem věc se měla tak, že Maxon nebyl skutečně můj. Ucházelo se o něj dalších pět dívek. I s nimi chodil na schůzky, také jim šeptal něžnosti a já jsem nevěděla, jak se s tím mám vyrovnat. Navíc kdybych řekla Maxonovi ano, musela bych říct ano i koruně, což byla skutečnost, kterou jsem se snažila nevnímat. Už jen proto, že jsem neměla představu o tom, co by to pro mě znamenalo. A samozřejmě tu byl Aspen.

Technicky to už sice nebyl můj přítel (rozešel se se mnou ještě před vylosováním mého jména do Selekce), jenže sotva se zjevil v paláci jako jeden ze strážců, všechny city, kterých jsem se snažila zbavit, znovu zaplavily moje srdce. Aspen byl moje první láska, a jakmile jsem se na něj podívala... byla jsem jeho.

Maxon netušil, že je Aspen v paláci, nicméně věděl, že existuje někdo, na koho se pokouším zapomenout, a laskavě mi nechával čas, abych se dala dohromady. Mezitím hledal mezi ostatními soutěžícími tu, se kterou by mohl být šťastný v případě, že bych ho nikdy nemohla milovat.

Vtom pohnul hlavou a nadechl se těsně nad linií mých vlasů. Zamyslela jsem se, jaké by to asi bylo, kdybych ho prostě milovala.

„Víš, kdy naposledy jsem se díval na hvězdy?“ nadhodil.

Přitulila jsem se k němu na dece blíž ve snaze zahřát se v chladné noci. „To netuším.“

„Před pár lety jsem měl učitele astronomie. Když hvězdy pozoruješ zblízka, poznáš, že mají vlastně různé barvy.“

„Počkat, to znamená, že naposledy ses na ně díval, protože jsi je studoval? A co takhle pro zábavu?“

Uchechtl se. „Zábava. Tu bych musel vmáčknout někam mezi porady o rozpočtu a schůze Výboru pro infrastrukturu. A nezapomínejme na vojenské strategie, které mi mimochodem vůbec nejdou.“

„A co ti ještě nejde?“ zeptala jsem se a dlaní mu přejela po naškrobené košili. Můj dotek Maxona povzbudil a rukou, kterou mě objímal kolem ramen, mi začal na kůži kreslit kroužky.

„Proč to chceš vědět?“ podivil se s hranou ironií.

„Protože o tobě pořád skoro nic nevím. A protože vždycky vypadáš dokonale. Ráda bych měla důkaz, že to tak není.“

Zvedl se na loktu a upřeně se mi zahleděl do tváře. „Ty přece víš, že nejsem dokonalý.“

„Ale blížíš se tomu,“ namítla jsem. Nenápadně jsme se dotkli jeden druhého. Koleny, rukama, prsty.

Potřásl hlavou a pousmál se. „Tak dobře. Neumím plánovat války. Nemám na to vůbec talent. A řekl bych, že bych byl příšerný i jako kuchař. Nikdy jsem to nezkusil, takže.“

„Nikdy?“

„Možná sis všimla toho houfu lidí, co tě cpou až po krk cukrovinkami. Čirou náhodou se starají i o mou stravu.“

Zahihňala jsem se. Doma jsem pomáhala v kuchyni s přípravou prakticky každého jídla. „Dál,“ dožadovala jsem se. „Co dál ti nejde?“

Přitáhl si mě k sobě a hnědé oči mu zajiskřily tajemstvím. „Nedávno jsem něco zjistil.“ „Povídej.“

„Vyšlo najevo, že mi vůbec nejde být bez tebe. To je vážný problém.“

Usmála jsem se. „A snažíš se pořádně?“

Naoko se zamyslel. „No, vlastně ne. A nečekej, že s tím začnu.“

Tiše jsme se rozesmáli, jeden druhému v náručí. V podobných chvílích jsem si docela snadno dokázala představit, že takhle zůstaneme po zbytek života.

Zakřupání suchého listí a trávy nám oznámilo, že se k nám někdo blíží. Přestože naše schůzka nebyla tajná, bylo mi trochu trapně a rychle jsem se posadila. Maxon mě napodobil těsně předtím, než k nám zpoza živého plotu vyšel strážce.

„Vaše Výsosti,“ promluvil a přitom se uklonil. „Nezlobte se, že vyrušuji, pane, ale skutečně není moudré zůstávat tu dlouho takhle v noci. Rebelové by mohli.“

„Rozumím,“ povzdychl si Maxon. „Hned budeme uvnitř.“

Když nás strážce nechal zase samotné, Maxon se otočil zpátky ke mně. „Tohle je další věc, kterou nezvládám - ztrácím trpělivost s rebely. Už mě unavuje s nimi vyjednávat.“

Nato vstal a podal mi ruku. Jak jsem se jí chytla, všimla jsem si smutku v jeho očích. Od začátku Selekce nás rebelové napadli už dvakrát (jednou to byli Seveřané, kteří nás chtěli spíš polekat, a podruhé zabijáčtí Jižané). Přestože jsem s nimi neměla velké zkušenosti, chápala jsem, že je z nich Maxon vyčerpaný.

Sebral deku ze země a začal ji vytřepávat. Bylo jasné, že z konce naší schůzky není zrovna nadšený.

„Víš co?“ nadhodila jsem a donutila ho, aby se na mě podíval. „Dneska jsem si to užila.“

Přikývl.

„No vážně,“ trvala jsem na svém a přistoupila k němu. Přehodil si deku přes ruku a druhou mě chytil kolem ramen. „Někdy bysme si to měli zopakovat. Můžeš mi vyprávět, jakou mají různé hvězdy barvu, protože já to vážně nepoznám.“

Posmutněle se na mě usmál. „Někdy si přeju, aby všechno bylo jednodušší. Normální.“

Objala jsem ho oběma rukama a Maxon upustil deku, aby udělal totéž. „Nechci vám kazit radost, Vaše Výsosti, ale i bez stráží máte k normálnímu hodně daleko.“

Výraz v jeho obličeji trochu pookřál, nicméně zůstal vážný. „Měla bys mě tak radši.“

„Chápu, že je těžké tomu uvěřit, ale já tě mám vážně ráda takového, jaký jsi. Potřebuju jen víc.“

„Času. Já vím. A já ti ho rád dám. Kéž bych ale věděl, že až ten čas uplyne, budeš opravdu chtít být se mnou.“

Odvrátila jsem se. Něco takového jsem mu slíbit nemohla. Ve svém srdci jsem stále dokola porovnávala Maxona a Aspena, ale jeden nepřevažoval nad druhým. Možná jedině ve chvílích, kdy jsem byla o samotě s jedním z nich. Jako právě teď s Maxonem, kterému bych nejradši přísahala, že až bude po všem, budu tu pro něj.

Jenže to jsem nemohla.

„Maxone,“ zašeptala jsem, když jsem viděla, jak sklíčeně se tváří na to, že neodpovídám. „Tohle ti slíbit nemůžu. Můžu ti říct jen to, že tu chci být. A chci zjistit, jestli existuje možnost, že. že.“ koktala jsem, protože jsem nevěděla, jak to vyjádřit.

„Budeme spolu?“ doplnil mě.

Potěšilo mě, jak snadno mi rozumí, a usmála jsem se na něj. „Ano. Chci zjistit, jestli existuje možnost, že se z nás dvou stane my.“

Odhrnul mi pramen vlasů z ramene na záda. „Podle mě máme vysokou šanci,“ prohlásil jakoby mimochodem. „Taky si myslím. Jen.   čas, dobře?“

Přitakal už o něco veselejší. Přesně tak jsem si přála, aby náš večer skončil. S nadějí. No, možná ještě s něčím. Kousla jsem se do rtu a s tázavým pohledem se natáhla k Maxonovi.

Bez váhání se sklonil k mým ústům. Jeho polibek byl hřejivý a něžný. Připadala jsem si zbožňovaná a ihned jsem zatoužila po dalším. Vydržela bych tam stát hodiny, jen abych ten krásný pocit prodloužila, jenže Maxon se odtáhl.

„Pojďme,“ zavelel hravě a zatlačil mě směrem k paláci. „Radši honem dovnitř, než si pro nás stráž přijede na koni a s kopím.“

Jakmile jsme se rozloučili u schodiště, padla na mě únava.

Do druhého poschodí jsem se musela vyloženě dovléct, ovšem sotva jsem zahnula za roh ke své komnatě, rychle jsem se zase probrala.

„Ale!“ vyhrkl Aspen, překvapený, že mě vidí. „Tak to jsem asi ten nejhorší strážce všech dob, protože jsem si celou dobu myslel, že jsi uvnitř.“

Zahihňala jsem se. S každou členkou Elity měla přes noc zůstávat alespoň jedna komorná. To se mi ale nelíbilo, a tak mi Maxon před komnatu postavil stráž. Pro případ pohotovosti. Náhoda ovšem chtěla, aby to byl většinou Aspen. Vědomí, že téměř každou noc stojí přímo před mou komnatou, mě naplňovalo jak vzrušením, tak i hrůzou.

Atmosféra zhoustla ve chvíli, kdy Aspenovi došlo, co znamená, že nejsem bezpečně uložená v posteli. Nervózně si odkašlal.

„Bavila ses dobře?“

„Aspene,“ zašeptala jsem, přičemž jsem se rozhlédla, jestli není někdo poblíž. „Nebuď naštvaný. Takhle to v Selekci prostě chodí.“

„Jak o tebe ale můžu bojovat, Mer? Vždyť mluvíš jenom s jedním z nás.“ Měl pravdu, ale co jsem mohla dělat?

„Nezlob se na mě, prosím tě. Snažím se to vyřešit.“

„Ne, Mer,“ pronesl opět laskavým hlasem. „Já se na tebe nezlobím. Jenom mi prostě chybíš.“ A protože se to neodvážil říct nahlas, jen neslyšně zaartikuloval: Miluju tě.

V tu ránu jsem roztála.

„Já vím,“ povzdychla jsem si a dlaní se mu přitiskla na hruď. Na chvíli jsem si dovolila zapomenout, jak moc riskujeme. „Jenže to nemění nic na tom, kde jsme, ani na tom, že teď jsem Elita. Potřebuju čas, Aspene.“

Vzal mou dlaň do své a přikývl. „Ten ti klidně dám. Jen. pokus se najít si trochu času i na mě.“

Nemělo cenu namítat, jak je to složité, tak jsem se na něj jen usmála a stáhla z něj ruku. „Musím jít.“

Díval se, jak vcházím do komnaty a zavírám za sebou dveře.

Čas. O ten jsem v posledních dnech žádala několikrát. Doufala jsem, že pokud ho budu mít dostatek, všechno se nějakým zázrakem vyřeší.

KAPITOLA 2

„Ne, ne,“ odpověděla královna Amberly se smíchem. „Měla jsem jen tři družičky, ačkoli Clarksonova matka chtěla, abych jich měla víc. Přála jsem si jen svou sestru a svou nejlepší přítelkyni, se kterou jsem se čirou náhodou seznámila v Selekci.“

Mrkla jsem se na Marlee a s radostí jsem zjistila, že se na mě také dívá. Než jsem přijela do paláce, nikdy by mě nenapadlo, že by se ke mně v tak důležité soutěži mohla nějaká z dívek chovat přátelsky. Marlee mě při našem prvním setkání objala a od té chvíle jsme tu byly jedna pro druhou. Až na jednu drobnou výjimku jsme se ani jednou nepohádaly.

Před pár týdny přede mnou Marlee prohodila, že o Maxona vlastně ani nestojí. Když jsem chtěla, aby mi to objasnila, uzavřela se do sebe. Nebyla na mě naštvaná, to jsem poznala, ale několik dalších osamělých dní jsme spolu nemluvily.

„Já chci sedm družiček,“ prohlásila Kriss. „Tedy, pokud si Maxon vybere mě a budu moct uspořádat velkou svatbu.“

„Tak to já nebudu mít žádnou,“ vyjádřila Celesta docela opačný názor. „Jen odvádějí pozornost od nevěsty. Jelikož tam bude televize, chci, aby se všichni dívali jen na mě.“

V duchu jsem zuřila. Nestávalo se moc často, abychom si sedly a povídaly si s královnou Amberly, a Celesta se přesto musela chovat jako rozmazlený spratek a ten vzácný okamžik musela ničit.

„Já bych do své svatby chtěla zapojit i některé tradice naší kultury,“ ozvala se Elise tiše. „V Nové Asii se dívky oblékají do červené a ženich si musí nevěstu vykoupit dárky u jejích přítelkyň, aby jim sňatek dovolily.“

Kriss rázem oživla. „Tak to si tvou svatbu nenechám ujít. Miluju dárky!“

„Já taky!“ zvolala Marlee.

„Lady Americo, dnes jste neobvykle tichá,“ poznamenala královna Amberly. „Co byste si přála na své svatbě vy?“ Zrudla jsem, protože jsem neměla připravenou odpověď.

Svou svatbu jsem si vždycky představovala jednoduše - měla se konat na Správním úřadě naší provincie, a to po vyčerpávající hromadě papírování.

„No, vím jistě jen to, že chci, aby mě k oltáři vedl můj táta. Znáte tu chvíli, kdy vezme vaši ruku a vloží ji do ruky nastávajícího? Tohle je jediná část, na kterou jsem zatím myslela.“ Znělo to sice trapně, ale byla to pravda.

„To dělá přece každý,“ namítla Celesta. „To není nic originálního.“

Možná jsem se na ni měla zlobit, že mě tak shazuje, ale jen jsem pokrčila rameny. „V den, kdy na tom opravdu záleží, chci prostě vědět, že můj táta mého vyvoleného schvaluje.“

„Hezké,“ pronesla Natalie, zatímco usrkávala čaj z šálku a koukala ven z okna.

Královna Amberly se lehce zasmála. „To skutečně doufám, že ho schválí. Ať už to bude kdokoli,“ dodala honem, aby to nevypadalo, že mluvíme o Maxonovi jako o mém vyvoleném.

Zajímalo mě, jestli na to pomyslela. Jestli jí o nás Maxon pověděl.

Krátce nato se téma svatby vyčerpalo a královna odešla pracovat do své komnaty. Celesta sebou plácla před obří vestavěnou televizi na zdi a ostatní se pustily do karetní hry.

„To byla legrace,“ řekla Marlee, když jsme se spolu posadily k jednomu stolu. „Takhle moc jsem královnu mluvit ještě neslyšela.“

„Mám dojem, že se začíná těšit.“ Nikomu jsem neřekla, co mi královnina sestra prozradila o tom, že se královna v minulosti několikrát marně pokoušela o další dítě. Adele předpověděla, že jakmile se skupinka soutěžících zúží, její sestra pookřeje. A měla pravdu.

„Fajn, teď mi to musíš říct: Vážně si na svou svatbu nic dalšího neplánuješ, nebo jsi o tom jen nechtěla mluvit?“

„Vážně nic neplánuju,“ přísahala jsem. „Neumím si představit velkou svatbu. Jsem Pátá, rozumíš?“

Marlee zavrtěla hlavou. „Byla jsi Pátá. Teď jsi Třetí.“

„Jasně.“ Vzpomenu si na svou novou nálepku.

Narodila jsem se do rodiny Pátých, mezi špatně placené výtvarníky a hudebníky, a přestože jsem systém kast nenáviděla, to, čím jsem se živila, se mi líbilo. Nedokázala jsem si zvyknout, že jsem Třetí, a neuměla jsem si představit, že bych se měla věnovat učení nebo psaní.

„Buď v klidu,“ ponoukla mě Marlee, když viděla můj vyděšený obličej. „Zatím si nemusíš s ničím dělat starosti.“

Užuž jsem jí chtěla odporovat, ale přerušil nás Celestin výkřik.

„No tak!“ zaječela a praštila dálkovým ovládáním o gauč. Pak ho znovu namířila na televizi. „Uf!“

„Zdá se mi to, nebo je to s ní stále horší?“ zašeptala jsem Marlee. Sledovaly jsme, jak Celesta s ovladačem dokola mlátí, dokud to nevzdala a nešla kanál přepnout ručně. Kdybych se narodila jako Druhá, asi by mi to za rozčilování stálo.

„Podle mě za to může stres,“ poznamenala Marlee. „Nevšimla sis, že Natalie je čím dál víc.. já nevím, flegmatická?“

Přikývla jsem a obě jsme pohlédly na trojici dívek, které hrály karty. Kriss byla na tahu a rozjařeně se usmívala, ale Natalie si netečně zkoumala konečky vlasů, sem tam nějaký vytrhla. Vypadala nesoustředěně.

„Myslím, že to padá na nás na všechny,“ připustila jsem. „Teď, když nás zbylo tak málo, se nedokážeme bavit jako dřív.“

Vtom Celesta zabručela, tak jsme se podívaly jejím směrem, ale jelikož nás načapala, honem jsme zase uhnuly pohledem.

„Omluvíš mě na minutku?“ nadhodila Marlee a poposedla si. „Jen si odskočím.“

„Taky jsem na to myslela. Půjdeme spolu?“ nabídla jsem jí.

S úsměvem zavrtěla hlavou. „Běž první. Já si zatím dopiju čaj.“

„Dobře. Hned se vrátím.“

Vyšla jsem z Dámského salónu a místo toho, abych spěchala, pomalu jsem se loudala úchvatnou chodbou. Tušila jsem, že nikdy nezapomenu, jak nádherné to v paláci bylo. Aniž bych se soustředila na cestu, zabočila jsem za roh a narazila přímo do strážce.

„Jejda!“ vyhrkla jsem.

„Omlouvám se, slečno. Snad jsem vás nepolekal.“ Chytil mě za lokty a pomohl mi udržet rovnováhu.

„Ne,“ odpověděla jsem se smíchem. „To je v pořádku. Měla jsem se dívat, kam šlapu. Děkuju, že jste mě chytil. Praporčíku...“

„Woodwork,“ představil se s úklonou.

„Já jsem America.“

„Já vím.“

Zakoulela jsem očima. Jistěže to věděl.

„Doufám, že až na vás narazím příště, nebude to tak doslovné,“ zavtipkovala jsem. Uculil se. „Taky doufám. Přeju vám hezký den, slečno.“ „Vám taky.“

Po návratu do salónu jsem o své trapné srážce s praporčíkem Woodworkem vyprávěla Marlee. Varovala jsem ji, aby se dívala na cestu. Jen se smíchem potřásla hlavou.

Zbytek dne jsme proseděly u oken, povídaly si o domově, o ostatních dívkách a vystavovaly se sluníčku.

Zničehonic jsem posmutněla. Trápilo mě, že až Selekce skončí, bude mi Marlee chybět. Nepochybovala jsem sice o tom, že si zůstaneme i nadále blízké, ale věděla jsem, že spolu nebudeme moct mluvit každý den. Marlee byla první opravdová kamarádka, kterou jsem kdy měla, a nejradši bych ji u sebe měla napořád.

Zatímco jsem takhle dumala, Marlee hleděla zasněně z okna ven. Zajímalo mě, na co asi myslí, ale všude byl takový klid, že jsem se jí nezeptala.

KAPITOLA 3

Široké dveře na balkon byly otevřené a stejně tak i dveře do chodby. Komnatu vyplňoval hřejivý, voňavý vzduch přivátý ze zahrady. Doufala jsem, že mě jemný větřík zklidní a pomůže mi soustředit se na hromadu práce na stole. Místo toho mě spíš rozptyloval, protože mě lákal pryč od učení.

S povzdychem jsem se zaklonila na židli tak, že jsem se zátylkem dotýkala opěradla. „Anne!“ zavolala jsem.

„Ano, slečno?“ odpověděla hlavní komorná z rohu, v kterém šila. Aniž bych je viděla, tušila jsem, že Mary i Lucy, další dvě komorné, nastražily uši a čekaly, jestli mi budou moct také v něčem vyhovět.

„Nařizuju ti, abys přišla na to, co znamená tahle zpráva,“ řekla jsem a líně ukázala na podrobný záznam z vojenské statistiky, který ležel přede mnou. Šlo o úkol, z kterého měla Elita brzy psát test, jenže já jsem se na něj nedokázala soustředit.

Všechny tři komorné se rozesmály. Nejspíš proto, že můj požadavek byl skutečně směšný, a také proto, že jsem si vůbec troula jednu z nich pověřit něčím takovým. Neměla jsem zrovna silné řídící vlohy.

„Je mi líto, má lady, ale tohle je jaksi za hranicí mých schopností,“ odvětila Anne. Ačkoli byl můj rozkaz myšlený jako vtip a její odpověď také, v jejím hlase zazněla upřímná omluva za to, že mi nedokáže pomoct.

„Fajn,“ zabručela jsem a napřímila se na židli. „Tak to prostě vyřeším sama. Všechny jste mi tady k ničemu. Zítra si řeknu o nové komorné. Tentokrát mluvím vážně.“

Znovu se zahihňaly a já jsem se už po několikáté pokusila zaměřit na čísla na papírech. Měla jsem dojem, že ta zpráva není v pořádku, ale nebyla jsem si jistá. Pořád dokola jsem pročítala odstavce a tabulky, mračila se nad nimi a přitom okusovala konec tužky, aby mi to pomohlo v soustředění.

Vtom jsem zaslechla Lucyin tichý smích, tak jsem zvedla hlavu, abych viděla, co ji tak pobavilo. Ve dveřích stál Maxon a opíral se o zárubeň.

„Prozradila jsi mě!“ postěžoval si k Lucy, která se dál chichotala. Rychle jsem se odsunula na židli a vběhla mu do náruče. „Ty mi čteš myšlenky!“ „Vážně?“

„Prosím tě, řekni mi, že můžeme jít ven. Alespoň na chviličku.“ Usmál se. „Mám dvacet minut, pak se musím vrátit.“ Vytáhla jsem ho do chodby a nechala za námi vzrušené špitání komorných.

Zahrada se stala nepopiratelně naším místem. Chodili jsme do ní téměř pokaždé, když jsme spolu mohli být o samotě. Byla jako pravý opak stísněného stromového domku na našem zadním dvorku, v kterém jsem kdysi trávila čas s Aspenem - zalezlí v jediném bezpečném úkrytu.

Najednou mě napadlo, jestli Aspen není někde kolem. Nerozeznatelný od ostatních početných strážců by mohl vidět, jak mě Maxon drží za ruku.

„Co je to?“ zeptal se Maxon a při chůzi mi pohladil polštářky prstů.

„Mozoly. Udělaly se mi po tom, co jsem čtyři hodiny denně mačkala struny houslí.“ „Nikdy předtím jsem si jich nevšiml.“

„Vadí ti?“ Ze všech šesti dívek v Elitě jsem byla z nejnižší kasty, takže mi bylo jasné, že žádná nemá tak drsné ruce jako já.

Maxon mi ošoupané prstíky přestal hladit, zvedl si je k ústům a políbil.

„Naopak. Připadají mi krásné.“ Zčervenala jsem. „Viděl jsem už kus světa, ačkoli připouštím, že většinou jen skrz neprůstřelné sklo nebo z věže nějakého starodávného zámku, ale viděl jsem ho. A mám přístup k odpovědím na tisíc otázek. Ale tahle ručka tady?“ Pohlédne mi upřeně do očí. „Téhle tvojí ručce se nevyrovná nic, co jsem kdy slyšel. Někdy mám pocit, že to byl jen sen, když jsem tě slyšel hrát na housle. Bylo to příliš krásné. Tyhle mozoly jsou důkazy, že se to skutečně stalo.“

Slova a způsob, jimiž ke mně mluvil, byly tak romantické, že jsem jim skoro nevěřila. Hřály mě sice na srdci, ale nikdy jsem si nebyla úplně jistá, jestli jim můžu důvěřovat. Jak jsem mohla vědět, jestli podobně nemluví i s ostatními dívkami? Okamžitě jsem si přála změnit téma.

„Opravdu máš odpovědi na tisíc otázek?“

„Rozhodně. Zeptej se mě na cokoli, a pokud ti nedám odpověď hned, vím, kde ji najít.“

„Na cokoli?“

„Na cokoli.“

Přijít s nějakou otázkou takhle zničehonic nebylo vůbec snadné, natož s nějakou, se kterou by si nevěděl rady - což byl přesně můj záměr. Snažila jsem se vzpomenout si na něco, co mě zajímalo, když jsem vyrůstala. Jak létají letadla? Jaké byly Spojené státy? Jak fungovaly drobné hudební přehrávače, které měly vyšší kasty?

A pak se mi rozsvítilo.

„Co je to Halloween?“ vybala jsem na něj.

„Halloween?“ Očividně o něm nikdy neslyšel. Ani mě to nepřekvapovalo. Sama jsem to slovo viděla jen jednou ve staré dějepisné knize svých rodičů. Kniha byla zčásti potrhaná tak, že byla téměř nečitelná. Některé listy v ní chyběly nebo byly poničené. Vždycky mě ale fascinovala zmínka o svátku, o kterém jsme v naší době nic nevěděli.

„Najednou si nejste už tak jistý, Vaše královská moudrosti?“ poškádlila jsem ho.

Maxon se na mě otráveně zašklebil, ale bylo jasné, že to jen hraje. Mrkl se na hodinky a sykl.

„Pojď se mnou. Musíme si pospíšit,“ řekl, popadl mě za ruku a rozběhl se.

Přestože jsem na nízkých podpatcích trochu klopýtala, držela jsem s ním krok. S širokým úsměvem na tváři mě zavedl zpátky do paláce. Milovala jsem, když se Maxon dokázal bezstarostně odvázat, protože mnohem častěji byl příliš vážný.

„Pánové,“ pozdravil stráž, kterou jsme minuli u dveří.

V půlce chodby jsem to už ve střevíčcích nemohla vydržet. „Maxone, zastav se!“ lapala jsem po dechu. „Už nemůžu!“

„Pospěš si, tohle se ti bude líbit,“ naléhal a tahal mě přitom za ruku, jelikož jsem zpomalila. Nakonec se přizpůsobil mé klidnější chůzi, ale bylo na něm poznat, že by nejradši sprintoval.

Zamířili jsme k severní chodbě poblíž studia, kde se natáčely

Zprávy, ale dřív, než jsme se dostali tak daleko, zabočili jsme na schodiště, po němž jsme stoupali stále výš. To jsem zvědavost už nemohla udržet na uzdě. „Kam to jdeme?“

Otočil se na mě a najednou zvážněl. „Přísahej, že o téhle místnosti nikdy nikomu nepovíš. O její existenci ví jen několik členů královské rodiny a hrstka strážců.“

Tak tohle mě víc než zaujalo. „Rozhodně.“

Když jsme vyšli až nahoru, Maxon mi podržel otevřené dveře. Znovu mě vzal za ruku a táhl další chodbou, dokud se nezastavil před stěnou, kterou z větší části pokrývala nádherná malba. Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že jsme sami, a pak sáhl za rám na vzdálenější straně. Ozvalo se slabé cvaknutí a obraz se odlepil od zdi.

Ohromeně jsem vydechla, Maxon se jen zazubil.

Za malbou byla dvířka, která nedosahovala až na zem, a na nich malá klávesnice podobně jako na telefonu. Maxon do ní naťukal několik čísel a nato dvířka zapípala. S pohledem upřeným na mě vzal za kliku.

„Pomůžu ti. Je to docela vysoký schod.“ Podal mi ruku a naznačil, abych vešla jako první. Byla jsem v šoku.

Místnost bez oken byla vybavená regály plnými knih, které vypadaly velmi starodávně. Dvě police obsahovaly vazby s podivnými červenými zářezy a opřený o zeď jsem uviděla masivní atlas otevřený na dvoustraně s obrázkem jakési země, kterou bych podle tvaru nepoznala. Uprostřed stál stůl a na něm další knihy. Zdálo se, že s těmi se v poslední době pracovalo a že je někdo nechal venku, aby se k nim mohl ještě vrátit. A nakonec zde byla do zdi vestavěná široká obrazovka podobná televizi.

„Co znamenají ty červené zářezy?“ podivila jsem se.

„To jsou zakázané knihy. Pokud je nám známo, jsou to poslední kopie, které v celé Illeji ještě existují.“

Obrátila jsem se na něj a očima se zeptala na to, co jsem se neodvažovala vyslovit nahlas.

„Ano, můžeš si je prohlédnout,“ řekl způsobem, kterým dal najevo, že by se kvůli mně mohl dostat do potíží, ale podle výrazu jeho tváře bylo jasné, že doufal, že se zeptám.

Opatrně jsem zvedla jeden svazek. Třásla jsem se hrůzou, že bych mohla takový poklad nešťastnou náhodou zničit. Prolistovala jsem si ho a skoro okamžitě ho vrátila na místo. Měla jsem k němu až posvátnou úctu.

Když jsem se otočila zpátky na Maxona, našla jsem ho u jakéhosi placatého psacího stroje připojeného k televizní obrazovce.

„Co je to?“ vyzvídala jsem.

„Počítač. Ty jsi nikdy žádný neviděla?“ Zavrtěla jsem hlavou a Maxona to zjevně ani nepřekvapilo. „Moc lidí je dneska už nevlastní. Tenhle slouží jako katalog všech informací v téhle místnosti. Pokud tady o tom tvém Halloweenu něco máme, počítač nám řekne, kde to najdeme.“

Moc dobře jsem nerozuměla, co mi to povídá, ale neptala jsem se. Do několika vteřin měl Maxon na obrazovce seznam s třemi odkazy.

„Výborně!“ zvolal. „Počkej tady.“

Zatímco hledal tři publikace, které by nám mohly odhalit podstatu Halloweenu, já jsem zůstala stát u stolu. Doufala jsem, že to nebude nějaká hloupost a že jsem ho k tomu všemu úsilí nenutila pro nic za nic.

První kniha popisovala Halloween jako keltský svátek, který značil konec léta. Abych nezdržovala, neobtěžovala jsem se přiznat, že netuším, co znamená keltský. Prý se tehdy věřilo, že na Halloween procházeli duchové ze svého světa volně do našeho, a lidé se převlékali do masek, aby zahnali ty zlé. Později se z něj stal světský svátek, a to hlavně pro děti, které se oblékaly do kostýmů a procházely městem, přitom zpívaly a dostávaly za to sladkosti. Klasickým dětským veršíkem bylo „Koledu, nebo vám něco provedu!“

V druhé knize jsme našli podobné vysvětlení, jen s tím rozdílem, že se mluvilo navíc o dýních a křesťanství.

„Tohle bude nejzajímavější,“ prohlásil Maxon a začal listovat v knížce, která byla mnohem tenčí než ostatní a k tomu byla psaná ručně.

„Jak to?“ zeptala jsem se a přešla k němu, abych si ji lépe prohlédla.

„Tohle je, lady Americo, jeden z deníků, které si psal osobně Gregory Illeá.“

„Cože?“ vykřikla jsem. „Můžu si sáhnout?“

„Nejdřív najdeme stránku, kterou hledáme. Podívej, je tu i obrázek!“

A najednou jsme před sebou měli jako zjevení z neznámé minulosti portrét napřímeného Gregoryho s upjatým výrazem v obličeji a v nažehleném obleku. Bylo zvláštní, jak moc jsem v tom postoji viděla krále Clarksona i Maxona. Vedle něj se do foťáku křečovitě usmívala jeho žena. Cosi v její tváři prozrazovalo, že kdysi byla velmi laskavá, ale v očích jí chyběl třpyt. Vypadala unaveně.

Kolem této dvojice stály další tři postavy. Náctiletá dívka, krásná a plná života, se širokým úsměvem, korunkou na hlavě a nařasenou sukní. Legrační! Byla oblečená jako princezna. A pak dva chlapci - jeden o něco vyšší než druhý a oba velmi podivně oblečení. Od pohledu pěkní rošťáci. Pod fotografií byl popisek, který napsal vlastnoručně sám Gregory Illeá.

„Myslíš, že právě proto Halloween už dnes neslavíme? Protože je to plýtvání peněz?“ nadhodila jsem.

„To je možné. Podle uvedeného data se to stalo těsně po tom, co se Čínsko-americký stát začal stavět Číně na odpor. Krátce nato vypukla čtvrtá světová válka. Tehdy lidé neměli vůbec nic. Uvědom si, že celý národ byl složený prakticky ze Sedmých a jen hrstky Druhých.“

„Týjo.“ Představila jsem si, jaké to asi bylo, když se naše země zdevastovaná válkou snažila postavit zase na nohy. Obdivuhodné.

„Kolik tady těch deníků máte?“ zeptala jsem se.

Maxon ukázal na polici s řadou sešitů podobných tomu, z kterého jsme právě četli. „Asi tucet.“

Přišlo mi to neuvěřitelné! Celá historie v jedné místnosti.

„Děkuju,“ pronesla jsem. „Nikdy se mi ani nesnilo o tom, že něco takového uvidím. Nemůžu uvěřit, že tohle všechno skutečně existuje.“

Maxon celý zářil. „Chtěla by sis ho přečíst celý?“ Kývl směrem k deníku.

„Ano, samozřejmě!“ vykřikla jsem dřív, než jsem si stačila připomenout, jak se mám chovat. „Nemůžu tady ale zůstat. Musím dořešit tu příšernou zprávu. A ty se musíš vrátit k práci.“

„Pravda. No a co třeba takhle? Můžeš si ho vzít s sebou a pár dní si ho nechat.“

„To vážně můžu?“ užasla jsem.

„Ne,“ usmál se.

Zaváhala jsem. Dostala jsem strach. Co když ho ztratím? Co když ho poškodím? Maxona napadlo určitě totéž. Takovou příležitost už ale nedostanu. Prostě budu tenhle dárek střežit jako oko v hlavě.

„Dobře. Jen jednu nebo dvě noci a pak ho zase honem vrátím.“ „Pořádně ho ukryj.“

To jsem také udělala. Šlo víc než jen o knihu, šlo o Maxonovu důvěru. Deník jsem schovala do úložného prostoru v klavírní stoličce, pod stoh notových zápisů. Bylo to jediné místo, které komorné nikdy neuklízely. Jediné ruce, které se ho mohly dotknout, byly ty moje.

KAPITOLA 4

„Jsem úplně marná!“ postěžovala si Marlee. „Ale ne, jde ti to,“ lhala jsem.

Už déle než týden jsem Marlee dávala téměř každý den hodiny klavíru a popravdě řečeno se zdálo, že se spíš zhoršuje. Ježišmarjá, vždyť jsme ještě pořád opakovaly stupnice. Marlee znovu zahrála špatnou notu a já jsem sebou škubla.

„Stačí se podívat, jak se tváříš!“ zvolala. „Jsem příšerná. Mohla bych hrát rovnou lokty.“

„To můžeme zkusit. Třeba by ti to šlo líp.“

Povzdychla si.

„Já to vzdávám. Nezlob se, Americo, měla jsi se mnou trpělivost, ale nevydržím se poslouchat. Když hraju já, zní to, jako by byl klavír nemocný.“

„Spíš jako by umíral.“

Marlee vybouchla smíchy a já jsem se k ní přidala. Když se mě ptala, jestli ji naučím hrát, netušila jsem, že své uši vystavím tak hrozné, ačkoli legrační, tortuře.

„Možná by ti sedly spíš housle. S těmi se dá hrát krásná hudba,“ navrhla jsem.

„Pochybuju. S mým štěstím bych je nejspíš zničila.“ Marlee vstala a přešla k mému stolečku, na kterém jsme odsunuly stranou horu učiva, abychom si na něj nechaly postavit čaj a sušenky.

„To by nevadilo. Stejně patří paláci. Mohla bys je rozbít Celestě o hlavu, kdybys chtěla.“

„Nepokoušej mě,“ usmála se a nalila nám oběma čaj. „Ty mi budeš tolik chybět, Americo. Nevím, co si počnu, až tě neuvidím dennodenně.“

„Maxon je zatím dost nerozhodný, takže si s tím nedělej starosti.“

„Já nevím,“ pronesla, najednou docela vážná. „Sice mi to neřekl přímo, ale já vím, že jsem tady jenom proto, že se líbím publiku. Teď, když většina holek vypadla, nebude trvat dlouho a veřejnost změní názor. Jakmile si najde novou favoritku, Maxon mě pošle domů.“

Snažila jsem se pečlivě vybírat slova, protože jsem doufala, že mi vysvětlí, proč o Maxona přestala usilovat, ale zároveň jsem nechtěla, aby se znovu uzavřela. „A tobě to nevadí? Myslím to, že Maxona nezískáš?“

Malinko pokrčila rameny. „Prostě to není ten pravý. Vypadnout ze soutěže by mi nevadilo, ale nechce se mi odejít odtud,“ upřesnila. „Kromě toho bych nechtěla skončit s mužem, který miluje jinou.“

Honem jsem se napřímila. „Koho...“

V Marleeiných očích se objevil vítězoslavný pohled a její úsměv schovaný za šálkem čaje říkal: Dostala jsem tě! To tedy ano.

Ve zlomku vteřiny jsem si uvědomila, jak moc žárlím jen při myšlence na to, že by Maxon mohl milovat někoho jiného. Nesnesla bych to. A ve chvíli, kdy jsem pochopila, že Marlee myslela mě, spadl mi balvan přímo ze srdce.

Mohla jsem blafovat, jak jsem chtěla, vtipkovat na Maxonův účet a vychvalovat kvality ostatních dívek, ale Marlee mě dokázala jednou jedinou větou prokouknout.

„Proč už s tím nedáš pokoj, Americo?“ zeptala se mě sladce. „Víš přece, že miluje tebe.“

„To nikdy neřekl,“ přísahala jsem a byla to pravda.

„Jistěže neřekl,“ pronesla, jako by to bylo naprosto zjevné. „Strašně moc se o tebe snaží, a kdykoli se ti dostane blíž, ty ho odeženeš. Proč to děláš?“

Mohla jsem jí to říct? Mohla jsem jí prozradit, že zatímco se moje city k Maxonovi prohlubovaly (jak se zdálo hlouběji, než jsem sama tušila), existoval ještě někdo, na koho jsem nedokázala zapomenout?

„Já. nejspíš si jen nejsem jistá.“ Důvěřovala jsem jí, opravdu, ale pro nás obě bylo bezpečnější, pokud to nevěděla.

Přikývla. Tvářila se, jako by poznala, že je v tom něco víc, ale netlačila na mě. Tohle naše vzájemné pochopení pro tajemství mi dodávalo klid.

„Tak se to snaž změnit. Rychle. To, že Maxon není ten pravý pro mě, ještě neznamená, že to není skvělý člověk. Nerada bych, abys ho ztratila jen proto, že máš strach.“

Zase měla pravdu. Měla jsem strach. Z toho, že Maxonovy city nejsou tak upřímné, jak se zdá. Z toho, jak by koruna mohla změnit můj život. Z toho, že bych mohla přijít o Aspena.

„Teď něco veselejšího,“ nadhodila a odložila svůj šálek. „Jak jsme si včera povídaly o svatbách, tak mě něco napadlo.“

„Ano?“

„Šla bys mi, no víš, za družičku? Jestli se budu někdy vdávat?“

„Marlee, jasně že šla! A ty půjdeš za mou?“ Popadla jsem ji za ruce a ona mi je, celá šťastná, stiskla. „Vždyť máš sestry. Nebude jim to vadit?“ „Pochopí to. Prosím?“

„Rozhodně! Tvou svatbu si nenechám ujít za nic na světě!“ Tón jejího hlasu naznačoval, že moje svatba bude událostí století.

„Slib mi, že tam budeš, i když si budu brát třeba jen nevýznamného Osmého někde na ulici.“

Vrhla na mě pochybovačný pohled, přesvědčená, že něco takového se nikdy nestane. „Slibuju, že i v takovém případě tam budu.“

Nechtěla, abych jí slíbila něco podobného, a to mě přinutilo k myšlence, která mě nenapadla poprvé, jestli nemá Marlee doma náhodou nějakého Čtvrtého, na kterého si myslí. Nemínila jsem na ni ale tlačit. Bylo jasné, že obě máme nějaká tajemství, ale Marlee byla moje nejlepší kamarádka a já bych pro ni udělala cokoli.

Ten večer jsem doufala, že strávím alespoň chvíli s Maxonem. Rozhovor s Marlee mě přiměl k tomu, abych se zamyslela nad svým jednáním, nad svými názory a pocity.

Po večeři, když jsme všichni vstali od stolu a začali opouštět Hodovní síň, jsem zachytila Maxonův pohled a zatahala se za ucho. Bylo to naše tajné znamení, kterým jsme toho druhého žádali o schůzku, a jen málokdy se mu nevyhovělo. Jenže tentokrát se Maxon zatvářil zklamaně a neslyšně artikuloval „práce“. Z legrace jsem na něj našpulila rty a ještě před odchodem mu nenápadně zamávala.

Možná to tak bylo lepší. Skutečně jsem si potřebovala rozmyslet několik věcí, které se ho týkaly. Sotva jsem zabočila za roh ke své komnatě, před dveřmi jsem uviděla Aspena na stráži. Sjel mě od hlavy až k patě. Přiléhavé zelené šaty, které jsem měla právě na sobě, úžasně zvýrazňovaly těch pár křivek na mém těle. Beze slova jsem prošla kolem něj, ale jak jsem vzala za kliku, jemně mě pohladil po paži.

Ačkoli to byl jen mžik, ucítila jsem přesně tu potřebu a touhu, kterou tím ve mně chtěl vyvolat. Stačil jeden pohled do jeho smaragdových očí, hladových a hlubokých, a roztřásla se mi kolena.

Zapadla jsem do komnaty, co nejrychleji to šlo. Spojení, které mezi námi bylo, mě mučilo. Naštěstí jsem neměla čas o něm přemýšlet, protože mě okamžitě obklopily komorné a začaly mě připravovat do postele. Zatímco brebentily a česaly mě, snažila jsem se na chvíli vypustit všechno z hlavy.

Nešlo to. Musela jsem si prostě vybrat. Aspen, nebo Maxon.

Jak si mám ale zvolit mezi dvěma dobrými možnostmi? Jak mám učinit rozhodnutí, které mě tak jako tak mělo bolet? Utěšila jsem se myšlenkou na to, že mám stále čas. Mám ještě čas.

KAPITOLA 5

„Takže podle vás, lady Celesto, není vojáků dostatečný počet a nábory nových posil by se měly navýšit?“ ujišťoval se Gavril Fadaye, moderátor diskusí v rámci Zpráv z Illejského kapitolu a jediná osoba, která kdy dělala rozhovor s královskou rodinou.

Naše debaty ve Zprávách byly vlastně testy, což jsme dobře věděly. Přestože Maxon neměl určenou žádnou lhůtu, veřejnost se nemohla dočkat, až svůj výběr opět zúží. Měla jsem dojem, že stejně nedočkaví jsou i král s královnou a jejich rádci. Pokud jsme chtěly zůstat, musely jsme se umět předvést, a to kdykoli a kdekoli se jim zlíbilo. Byla jsem ráda, že mám otázky z vojenské statistiky za sebou. Něco mi přece jenom utkvělo v hlavě, takže se mi před kamerou povedlo udělat celkem dobrý dojem.

„Přesně tak, Gavrile. Válka v Nové Asii trvá už celé roky. Podle mě by nám jeden či dva větší nábory poskytly dostatečné množství vojáků, abychom ji ukončili.“

Celestu jsem nemohla ani vystát. Postarala se, aby ze soutěže vyloučili jednu dívku, minulý měsíc pokazila Krissinu narozeninovou oslavu a pokusila se ze mě doslova servat šaty. Jelikož byla původem Druhá, měla dojem, že stojí nad námi všemi. Abych byla upřímná, ohledně počtu illejských vojáků jsem žádný názor neměla, ale s tím Celestiným jsem rozhodně nesouhlasila.

„Zde bych oponovala,“ pronesla jsem, co nejelegantněji jsem dokázala. Celesta se ke mně otočila a přitom si odhodila tmavé vlasy za rameno. Jelikož se tak ocitla zády ke kameře, bezostyšně na mě upřela nasupený pohled.

„Lady Americo, podle vás je navýšení počtu špatný nápad?“ zeptal se mě Gavril.

Ucítila jsem, jak mi rudnou tváře. „Druzí se mohou z vojenské služby vyplatit, takže je jasné, že lady Celesta nikdy nepoznala, co znamená ztráta synů pro chudší rodiny. Pokud jich odvedeme víc, obzvláště nižším kastám jenom přitížíme. Ty mívají větší rodiny a potřebují, aby pracoval každý člen, protože jinak nepřežijí.“

Marlee, která seděla po mém boku, do mě přátelsky dloubla.

Slova se ujala Celesta. „No a co bychom tedy měli dělat? Přece nechceš, abychom jen nečinně seděli a sledovali, jak se války dál táhnou.“

„Ne, ne. Jistěže chci, aby Illeá válčit přestala.“ Odmlčela jsem se, abych si utřídila myšlenky, a podívala se na Maxona v naději, že mě nějak podpoří. Vedle něj seděl král a tvářil se podrážděně.

Potřebovala jsem se honem s něčím vytasit, tak jsem plácla to první, co mě napadlo. „Co kdyby byla vojenská služba dobrovolná?“

„Dobrovolná?“ zopakoval užasle Gavril.

Celesta a Natalie se zahihňaly, což mému návrhu moc nepomohlo. Jenže pak jsem se nad ním zamyslela. Copak je to vážně tak hloupý nápad?

„Ano. Muži by samozřejmě museli splňovat určité požadavky, ale pokud by se stali vojáky dobrovolně, možná bychom tak získali mnohem silnější armádu. Zatím v ní máme chlapce, kteří se snaží hlavně přežít a vrátit se k životům, které opustili.“

Ve studiu nastalo zahloubané ticho. Očividně jsem nemluvila úplné hlouposti.

„To je dobrý nápad,“ ozvala se Elise. „A zatímco by se dobrovolníci hlásili, každý měsíc či dva bychom mohli posílat do boje nové vojáky. To by mohlo povzbudit muže, kteří by byli ve službě už déle.“

„Souhlasím,“ přidala se Marlee, což byl většinou její jediný komentář. V debatách se zrovna moc necítila.

„No, vím, že to bude znít trochu moc moderně, ale co kdyby se mohly do služby hlásit i ženy?“ nadhodila Kriss.

Celesta se hlasitě rozesmála. „Kdo si myslíte, že by se přihlásil dobrovolně? Vy byste se snad na bitevní pole vydaly?“ Její hlas zněl nevěřícně a zároveň opovržlivě.

Kriss se nenechala vyvézt z míry. „Ne. Nemám na vojáka potřebné kvality. Ovšem,“ pokračovala ke Gavrilovi, „v Selekci jsem se naučila, že existují dívky, které mají až děsivý zabijácký instinkt. Nenechte se zmást plesovými šaty,“ dokončila s úsměvem.

Po návratu do své komnaty jsem komorným dovolila, aby se mnou zůstaly o něco déle než obvykle a pomohly mi z účesu vytáhnout horu vlásenek.

„Mně se váš nápad s dobrovolnou službou v armádě líbí,“ podotkla Mary, zatímco se mi její hbité prsty pohybovaly ve vlasech.

„Mně taky,“ připojila se Lucy. „Pamatuju si, jak naše sousedy zničilo, když jim odvedli nejstarší syny. A strašné to bylo i potom, když se jim všichni nevrátili.“ Viděla jsem, jak jí před očima probíhají desítky podobných vzpomínek. Také jsem nějaké měla.

Miriam Carrierová ovdověla ještě jako mladá. Se synem Aidenem to naštěstí zvládali, i když byli jen dva. Když se u jejích dveří objevili vojáci s oznámením, vlajkou a bezcennými kondolencemi, úplně se zhroutila. Sama neměla šanci udržet se nad vodou. I kdyby chtěla sebevíc, neměla k tomu dost síly.

Občas jsem ji vídala, jak na náměstí, kde jsem se rozloučila s Karolínou, žebrala jako Osmá. Bohužel jsem jí nemohla ani pomoct.

„Já vím,“ řekla jsem Lucyinu odrazu v zrcadle.

„Myslím, že Kriss zašla trochu daleko,“ poznamenala Anne. „To, že by ženy bojovaly ve válce, si skutečně nedokážu představit.“

Usmála jsem se na její upjatou tvář, soustředěnou na mé vlasy. „Podle mého táty ženy kdysi...“

Náhle se ozvalo rázné zaklepání na dveře a my jsme leknutím nadskočily.

„Něco mě napadlo,“ oznámil Maxon, který vešel, aniž by čekal na vyzvání. Zdálo se, že z naší páteční schůzky po Zprávách se stalo pravidlo.

„Vaše Výsosti,“ pozdravily ho komorné sborově. Mary při úkloně vyklouzly vlásenky z ruky.

„Pomůžu vám,“ nabídl se Maxon a vyrazil jí na pomoc.

„To je v pořádku,“ ujistila ho a rudá jako rajče začala couvat z komnaty ven. Nápadněji, než měla nejspíš v úmyslu, pobídla očima Lucy a Anne, aby šly s ní.

„Tak, ehm, dobrou noc, slečno,“ rozloučila se Lucy a zatahala Anne za rukáv uniformy.

Když se vytratily, s Maxonem jsme se rozesmáli. Obrátila jsem se zpátky k zrcadlu a pokračovala v uvolňování vlásenek.

„Jsou vážně legrační,“ pronesl Maxon.

„To proto, že tě strašně obdivují.“

Nad pochvalou jen skromně mávl rukou. „Nezlob se, že jsem sem tak vtrhl,“ řekl mému odrazu.

„To nevadí,“ odpověděla jsem a vytáhla si poslední sponku. Prsty jsem si pročísla vlasy a rozhodila si je na ramena. „Vypadám dobře?“

Maxon přikývl a zůstal na mě hledět déle, než bylo třeba. Pak se probral. „Tak k tomu nápadu.“ „Povídej.“

„Pamatuješ, co jsme četli o Halloweenu?“

„Pamatuju. Jé, ten deník jsem ještě nedočetla. Ale dobře jsem ho schovala,“ přísahala jsem.

„V pořádku. Nikdo se po něm neshání. Teď k tomu, co mě napadlo. Všechny knihy uváděly, že spadal na říjen, že ano?“

„Ano,“ odpověděla jsem jen tak mimochodem.

„Teď máme říjen. Co kdybychom si udělali halloweenskou párty?“

Prudce jsem se na něj otočila. „Vážně? Maxone! A můžeme?“ „Líbilo by se ti to?“ „A jak!“

„Všem dívkám by se mohly nechat ušít kostýmy a strážci, co nebudou ve službě, by se mohli zúčastnit jako tanečníci, aby žádná z vás nemusela stát v koutě a čekat, až si se mnou bude moct zatančit. Během příštího týdne nebo dvou bychom si mohli dát pár lekcí tance. Říkala jsi, že přes den nemáte skoro co dělat. A cukrátka! Necháme si přivézt ty nejlepší bonbony. A ty, má drahá, budeš na konci oslavy přecpaná k prasknutí. Z parketu tě budeme muset odkutálet.“

Fascinovaně jsem na něj zírala.

„A celé zemi oznámíme, aby taky oslavovala. Ať se děti převléknou do masek a chodí si od domu k domu pro koledu jako kdysi. Tvá sestra bude jistě nadšená, co myslíš?“

„Samozřejmě že bude! Všichni budou nadšení!“

Na okamžik se odmlčel a našpulil přitom zadumaně rty. „Co bys řekla tomu, kdyby přijela na oslavu sem do paláce?“

Zůstala jsem naprosto ohromená. „Cože?“

„Podle pravidel soutěže se předpokládá, že se seznámím s rodiči Elity. Mohli bychom je nechat přijet i se sourozenci a využít k tomu slavnostní příležitosti.“

Přestal mluvit, protože jsem se mu vřítila do náručí. Představa, že bych se mohla vidět s May a rodiči, mě nadchla tak, že jsem se nedokázala udržet. Maxon mě objal kolem pasu a pohlédl mi do očí. I ty jeho radostně zářily. Jak je možné, že tenhle člověk (od kterého jsem původně očekávala, že bude mým protikladem) vždycky dokáže najít způsob, jak mě co nejvíc potěšit?

„Myslíš to vážně? Opravdu můžou přijet?“

„Jistě,“ odvětil. „Už se těším, až je poznám. Do soutěže to patří. Navíc si myslím, že vám všem udělá dobře, když se s rodinami zase uvidíte.“

Když se mi konečně povedlo zaplašit slzy, zašeptala jsem: „Děkuju.“

„No, rádo se stalo.   Já vím, jak moc ti na nich záleží.“ „Záleží.“

Pousmál se. „Je mi jasné, že bys pro ně udělala cokoli. Vždyť v Selekci jsi zůstala kvůli nim.“

Odtáhla jsem se, abych se mu podívala do očí. Nebyla v nich žádná kritika, jen překvapení z mého prudkého pohybu. Nemohla jsem to ale jen tak přejít. Musela jsem být naprosto upřímná.

„Maxone, zčásti jsem zůstala kvůli nim, ze začátku to tak bylo, ale oni nejsou důvodem, pro který jsem tady teď. To přece víš, že ano? Jsem tady, protože.“

„Protože?“

Viděla jsem, jak moc doufá. Řekni to, Americo. Prostě mu to řekni.

„Protože?“ zopakoval, tentokrát se mu rty zkroutily do uličnického úsměvu, což mě ještě víc rozněžnilo.

Vzpomněla jsem si na svůj rozhovor s Marlee a na to, jak jsem se cítila, když jsme mluvily o Selekci. Jelikož Maxon chodil na schůzky i s ostatními dívkami, nedokázala jsem na něj myslet jako na svého partnera, ale zároveň jsem ho nepovažovala jen za kamaráda. Znovu mě přepadl pocit naděje a sama sebe jsem se ptala, jestli se z nás dvou může stát pár. Maxon pro mě byl víc, než jsem si chtěla připustit.

Koketně jsem se na něj usmála a vydala se ke dveřím.

„Americo Singerová, hned se vrať.“ Doběhl mě a přitáhl si mě k hrudi. „Řekni to,“ vyzval mě polohlasem.

Pevně jsem stiskla rty.

„Fajn, tak v tom případě se budu muset spolehnout na jiný prostředek komunikace.“

Bez varování mě políbil. Nechala jsem se malinko zaklonit, opřená pouze o jeho paže, a objala jsem ho kolem krku, protože jsem cítila potřebu mít ho u sebe co nejblíž. a přitom jsem si něco uvědomila.

Když jsme spolu byli o samotě, obvykle jsem všechny ostatní vypustila z hlavy. Jenže dnes večer jsem si na svém místě představila jinou. Jenom z toho obrázku - jiná dívka v Maxonově náručí, jak ho rozesmívá, jak se za něj vdává. mi málem puklo srdce. Nemohla jsem si pomoct a rozbrečela jsem se.

„Co se děje, miláčku?“

Miláčku? To slovo, tak něžné a důvěrné, mě celou obalilo. V té chvíli se moje vůle bránit se citům k Maxonovi vytratila. Najednou jsem si skutečně přála být jeho drahá, jeho miláček. Chtěla jsem být jeho jediná.

Sice to znamenalo, že bych musela přijmout i budoucnost, jíž jsem se spíš obávala, a rozloučit se s věcmi, kterých jsem se vzdát nikdy nechtěla, ale myšlenka na to, že bych o Maxona přišla, mi připadala nesnesitelná.

Věděla jsem, že nejsem nejlepší kandidátka na korunu. Ovšem pokud jsem neměla dost odvahy na to, abych přiznala, jak se cítím, nezasluhovala jsem si ani účast v soutěži.

Povzdychla jsem si a pokusila se o vyrovnaný tón. „Nemůžu tohle všechno opustit.“

„Pokud si dobře vzpomínám, při našem prvním setkání jsi tvrdila, že je to tu jako v kleci,“ usmál se. „Na pohodlí se zvyká dobře, že ano?“

Malinko jsem potřásla hlavou. „Někdy jsi vážně trouba.“ A z vyschlého hrdla se mi vydral slabý smích.

Maxon uvolnil své objetí tak, abychom si viděli do očí.

„Nejde o palác, Maxone. Bez oblečení a postele, a věř mi, i bez jídla, bych se mohla klidně obejít.“

To ho rozesmálo. Nebylo žádným tajemstvím, jak moc jsem byla z pochoutek v paláci nadšená.

„Jde o tebe,“ řekla jsem. „Nechci opustit tebe.“

„Mě?“

Přikývla jsem. „Ty chceš mě?“

Zíral na mě tak nevěřícně, až jsem se rozhihňala. „Přesně to ti tady říkám.“

Na chvíli se odmlčel. „Jak... Ale... Co jsem udělal?“

„Já nevím.“ Pokrčila jsem rameny. „Prostě si myslím, že bysme mohli být fajn pár.“

Ústa se mu pomalu roztáhla do úsměvu. „Mohli bychom být úžasný pár.“

Přitáhl si mě k sobě, hruběji než bylo jeho zvykem, a znovu mě políbil.

„Seš si jistá?“ zeptal se, když se ode mě zase vzdálil na délku paží, a upřeně se na mě zadíval. „Stoprocentně jistá?“ „Pokud seš si jistý ty, jsem si jistá i já.“

Na tváři mu přeběhl stín. Byl to jen mžik a zmizel tak rychle, že jsem zapochybovala, jestli se mi to jen nezdálo.

Hned nato mě zavedl k posteli a společně jsme se posadili na její okraj. Drželi jsme se za ruce a já jsem si opřela hlavu o jeho rameno. Čekala jsem, až promluví. Nebylo tohle nakonec to, co si přál? Jenže zůstal zticha. Jen sem tam si dlouze povzdychl a i z toho mála bylo slyšet, jak je šťastný. To mě uklidnilo.

Po chvíli - možná proto, že jsme ani jeden nevěděli, co říct - se Maxon napřímil. „Asi bych už měl jít. Jestli chceme na oslavu pozvat i všechny rodiny, musím se pustit do plánování.“

S úsměvem jsem se od něj odlepila. Stále jsem nemohla uvěřit, že brzy obejmu mámu, tátu i May. „Ještě jednou děkuju.“

Oba jsme vstali a přešli ke dveřím. Pevně jsem mu svírala dlaň. Z nějakého důvodu jsem měla strach ji pustit. Jako by ten moment byl příliš křehký a mohl se roztříštit.

„Uvidíme se zítra,“ slíbil polohlasem a s nosem velmi blízko u mého. Díval se na mě s takovým obdivem, že mi moje dřívější pochybnosti připadaly hloupé. „Jsi nádherná.“

Když odešel, zavřela jsem oči a znovu si v hlavě projela naši společnou chvíli: jeho upřené pohledy, jeho rozpustilé úsměvy, jeho sladké polibky. Přehrávala jsem si je stále dokola, přitom jsem se chystala do postele a přemýšlela, jestli Maxon dělá totéž.

KAPITOLA 6

„Paráda, slečno. Ukazujte dál na ty nákresy a vy ostatní se na mě nedívejte,“ vyzval nás fotograf.

Byla sobota a všechny členky Elity byly omluveny z povinného sezení v Dámském salónu. Maxon u snídaně oznámil, že budeme oslavovat Halloween, a odpoledne už naše komorné vypracovávaly návrhy kostýmů. Objevili se také fotografové, aby přípravy zdokumentovali.

Prohlížela jsem si právě Anniny nákresy a snažila se vypadat co nejpřirozeněji. Moje komorné stály za stolem, na kterém ležely látky, nádobky s lesklými flitry a neskutečná hromada peří.

Zatímco jsme probíraly různé možnosti, foťák kolem nás cvakal a blýskal. Zrovna když jsem se chystala pózovat se zlatou látkou u obličeje, v místnosti se objevila návštěva.

„Dobré ráno, dámy,“ pozdravil Maxon a pomalým krokem vešel otevřenými dveřmi.

Napřímila jsem se a rty se mi samovolně roztáhly do úsměvu. Toho využil fotograf, a než se otočil k Maxonovi, honem mě vyfotil.

„Vaše Výsosti, je mi velkou ctí jako vždy. Byl byste tak laskav a postavil se tady k mladé dámě?“ „Bude mi potěšením.“

Komorné odstoupily, Maxon sebral ze stolu pár nákresů a stoupl si přímo za mě. Ruku s papíry natáhl před nás a druhou mě chytl v pase. Jeho postoj mluvil jasně: Vidíš, brzy se tě budu takhle dotýkat celému světu na očích. S ničím si nedělej starosti.

Fotograf pořídil několik snímků a přesunul se k další dívce na seznamu. Všimla jsem si, že v nějaké nestřežené chvíli se vytratily i mé komorné.

„Máš velmi talentované služky,“ prohlásil Maxon. „Tyhle návrhy jsou úžasné.“

Pokoušela jsem se chovat jako obvykle, ale mezi Maxonem a mnou se cosi změnilo a najednou to bylo lepší i horší zároveň. „Já vím. Nemohla bych být v lepších rukou.“

„Už ses pro nějaký rozhodla?“ zeptal se a probíral přitom papíry na mém stole.

„Všem se nám líbí ten nápad s ptákem. Nejspíš je na to přivedl můj přívěsek,“ řekla jsem a vzala tenký řetízek na svém krku do ruky. Ten přívěsek se zpěvavým ptáčkem mi daroval táta a měla jsem ho radši než všechny ty těžké náhrdelníky, kterými nás zásoboval palác.

„Nerad ti kazím radost, ale myslím, že nějakého opeřence si vybrala i Celesta. Vypadala dost rozhodnutá,“ poznamenal.

„To nevadí,“ prohodila jsem a pokrčila rameny. „Nejsem zas takový blázen do peří.“ Vtom mi úsměv povadl. „Počkat. Ty jsi byl u Celesty?“

Přitakal. „Jen na krátké návštěvě. Bohužel se moc dlouho nemůžu zdržet ani tady. Otec není z celé téhle věci zrovna dvakrát nadšený, ale chápe, že by bylo hezké trochu víc se v Selekci pobavit.

A souhlasí, že k setkání s rodinami je to vzhledem k okolnostem určitě lepší příležitost.“ „K jakým okolnostem?“

„Nemůže se dočkat, až vyloučím další z vás. Jednu bych měl poslat domů po tom, co poznám vaše rodiče. Čím dřív přijedou, tím líp pro něj.“

Netušila jsem, že součástí Halloweenu bude i vyloučení. Myslela jsem, že půjde jen o velkou oslavu. Znervózněla jsem, přestože jsem se v duchu ujišťovala, že k tomu nemám důvod. Ne po našem rozhovoru předešlý večer. Ze všech chvil, které jsem s Maxonem strávila, se právě ta včerejší zdála nejopravdovější.

S očima upřenýma stále na nákresy kostýmů roztržitě pronesl: „Asi bych měl dokončit kolečko.“

„Už odcházíš?“

„Neboj, miláčku. Uvidíme se u večeře.“

Jistě, pomyslela jsem si, jenže u večeře nás uvidíš všechny.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě,“ odpověděl a rychle mě políbil. Na tvář. „Musím běžet. Brzy si zase popovídáme.“ A zmizel stejně náhle, jako se objevil.

V neděli chybělo do halloweenské párty jen osm dní a královský palác se svou činorodostí podobal uragánu.

V pondělí strávila Elita celé dopoledne s královnou Amberly ochutnáváním a vybíráním halloweenského jídelníčku. To byl rozhodně nejjednodušší úkol, který jsme do té doby dostaly. Odpoledne téhož dne Celesta chyběla v Dámském salónu, a to několik hodin. Když se kolem čtvrté vrátila, všem nám oznámila: „Pozdravuje vás Maxon.“

V úterý odpoledne jsme přivítaly další členy královské rodiny, kteří přijeli do města na oslavy. Ovšem to ráno jsme všechny sledovaly z okna, jak Maxon v zahradě dává Kriss lekci lukostřelby.

Při jídle byla spousta hostů, kteří dorazili o něco dřív, ale Maxon často chyběl. Stejně jako Marlee a Natalie.

Bylo mi strašně trapně a litovala jsem, že jsem se Maxonovi o svých citech svěřila. Pokud dává přednost jiným, je i přes všechny jeho řeči jasné, že ve skutečnosti se o mě nezajímá.

Když jsem v pátek po Zprávách seděla u klavíru ve své komnatě úplně sama a přála si, aby za mnou Maxon přišel, ztratila jsem i poslední kapku naděje. Nepřišel.

V sobotu jsem se na to snažila nemyslet. Ráno jsme bavily příliv dam v Dámském salónu, což bylo naší povinností jakožto Elity, a odpoledne jsme měly další taneční zkoušku.

Ještěže si moje rodina zvolila z možností, které měli Pátí, hudbu a výtvarné umění, protože pro tanec jsem nadání rozhodně neměla. V sále byla horší než já už jen Natalie. Naopak Celesta byla ke zlosti nás všech hotové ztělesnění ladnosti. Učitelé tance ji několikrát požádali, aby ostatním v sále pomohla. To ovšem vedlo k tomu, že si Natalie málem vyvrtla kotník, protože Celesta ji vedla schválně špatně.

Celesta se z toho vykroutila jako had a na svou obranu uvedla, že Natalie má obě nohy levé. Učitelé jí dali za pravdu a Natalie se tomu nakonec zasmála. Obdivovala jsem ji, že nedovolí, aby se jí Celesta dostala pod kůži.

Každé lekce tance se účastnil i Aspen. Ze začátku jsem se mu vyhýbala. Nebyla jsem si jistá, jestli se s ním chci vůbec vidět. Kolovaly řeči o tom, že si strážci kvůli chystané oslavě přehazují služby jako diví. Někteří se na ni chtěli zoufale dostat, jiní měli doma snoubenky a dostali by se do problémů, pokud by tančili s jinou. Obzvlášť když pět z nás mělo být brzy opět volných a velice žádaných.

Jenže když mě Aspen vyzval k tanci, protože stál zrovna poblíž, tak jsem ho vzhledem k tomu, že šlo o poslední lekci, neodmítla.

„Jsi v pořádku?“ zajímal se. „Poslední dobou, když tě sem tam vidím, vypadáš nějak sklesle.“

„Jsem jen unavená,“ lhala jsem. Nemohla jsem s ním mluvit o svých problémech.

„Opravdu?“ zeptal se pochybovačně. „Čekal jsem špatný zprávy.“

„Jak to myslíš?“ Ví snad něco, co já ne?

Povzdychl si. „Jestli se mi chystáš říct, abych o tebe přestal bojovat, tak o tom se teď bavit nechci.“

Popravdě řečeno jsem si na Aspena poslední týden nebo dva ani nevzpomněla. Celou tu dobu jsem neustále řešila svá nevhodně načasovaná slova, své mylné odhady a na nic jiného jsem nemyslela. A zatímco jsem se strachovala, že mě Maxon opouští, Aspen se strachoval, že já dělám totéž jemu.

„O tom to není,“ odpověděla jsem neurčitě s provinilým pocitem.

Přitakal. Moje odpověď ho prozatím uspokojila. „Au!“

„Jejda!“ vyjekla jsem. Opravdu jsem mu nechtěla šlápnout na nohu. Snažila jsem se o něco víc soustředit na tanec.

„Nezlob se na mě, Mer, ale jsi vážně dřevo,“ smál se i přesto, že ho moje dupnutí podpatkem muselo pořádně bolet.

„Já vím, já vím,“ řekla jsem zadýchaně. „Dělám, co můžu. Přísahám!“

Poskakovala jsem sice po sále jako osleplý los, nicméně chybějící půvab jsem vyvážila pílí. Aspen byl tak laskavý, že mi pomáhal a kvůli mně tančil i mírně mimo rytmus. Jako vždy dělal mého hrdinu.

Na konci lekce jsem alespoň znala všechny kroky. Nemohla jsem slíbit, že nějakého diplomata omylem nezlikviduju energickým kopancem, ale byla jsem připravená zatančit, jak nejlépe dovedu. Když jsem si to představila, přestala jsem se divit, proč má Maxon pochybnosti. Kdyby mě vzal s sebou do jiné země, nejspíš bych se pěkně ztrapnila, a kdybych měla přijímat hosty v našem paláci, pravděpodobně bych si vedla ještě hůř. Prostě se na princeznu nehodím.

Povzdychla jsem si a šla si pro sklenku vody. Aspen šel za mnou, kdežto ostatní dívky odešly.

„Takže,“ začal. Honem jsem se rozhlédla po místnosti, abych se ujistila, že nás nikdo nevidí. „Předpokládám, že pokud nejsi skleslá kvůli mně, jsi skleslá kvůli němu.“

Celá rudá jsem sklopila oči. Znal mě moc dobře.

„Ne že bych mu fandil nebo tak něco, ale jestli nevidí, jak jsi skvělá, je to idiot.“

Usmála jsem se, ale dál jsem zkoumala podlahu.

„A jestli z tebe nebude princezna, tak co? To neznamená, že nejsi úžasná. A ty víš... ty víš...“ Nedokázal to dopovědět. Zariskovala jsem a podívala se mu do obličeje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Elita.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.