Philippe Claudel

Brodeckova zpráva

Philippe Claudel

---------

Brodeckova zpráva

Nakladatelství Paseka

Praha – Litomyšl

PŘELOŽILA KATEŘINA VINŠOVÁ

Cet ouvrage a bénéficié du soutien des Programmes d’aide à la publication de l’Institut français.

Tato kniha vychází za přispění programu na podporu publikační činnosti Francouzského institutu.

LE RAPPORT DE BRODECK

Copyright © Éditions Stock, 2007

Translation © Kateřina Vinšová, 2014

ISBN 978-80-7432-573-1 (ePub)

ISBN 978-80-7432-575-5 (mobi)

Těm, kteří si myslí, že nejsou nic.

Mé ženě a mé dceři,

bez nichž bych nebyl nic.

„Nejsem nic, vím to,

mé nic se však skládá

z malého kousku všeho.“

Victor Hugo, Rýn

Obsah

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

Poděkování

I

Jmenuju se Brodeck a za nic nemůžu.

Chci, aby to bylo řečeno. Ať to všichni vědí.

Nebyl jsem u toho, a když jsem se dozvěděl, co se stalo, nejradši bych o tom vůbec nemluvil, svázal si paměť do kozelce, aby se nemohla hnout, aby byla hezky v klidu, jako kuna v železech.

Ale ostatní mě nutili: „Ty umíš psát,“ řekli mi, „jsi studovanej.“ Odpověděl jsem, že jsem toho zas tak moc nevystudoval, školu jsem ani nedokončil a moc si z toho nepamatuju. Nechtěli nic slyšet: „Umíš psát, znáš slova, víš, jak je používat a taky jak jimi něco říct. To stačí. My to neumíme. My bysme to popletli, ale ty to všechno vypovíš a oni ti uvěří. A navíc máš psací stroj.“

Ten stroj je už pěkně starý. Několik kláves má rozbitých. Nejde opravit. Je náladový. Už se něco napracoval. Někdy se bez varování zasekne, jako kdyby se chtěl vzpouzet. Ale o tom jsem nikomu neřekl, protože se mi nechce skončit jako Anderer.

Na jeho jméno se mě neptejte, nikdy jsme se ho nedozvěděli. Lidi ho hned od začátku začali nazývat vymyšlenými výrazy vesměs z dialektu, které tu překládám: Vollaugä – Okatý – pro jeho pohled, jako by mu oči vystupovaly z tváře; De Murmelnër – Šeptal – protože mluvil málo a vždycky tichým hlasem připomínajícím dech; Mondlich – Měsíčňan – kvůli jeho výrazu, jako když je s námi, a přitom není; Gekamdörhin – Ten, co přišel odtamtud.

Ale pro mě to byl vždycky De Anderer – Ten jiný –, nejenom že přišel odnikud, ale navíc byl odlišný, a to já dobře znám; někdy jsem míval dokonce dojem, to musím přiznat, že on je tak trochu já.

Na jeho pravé jméno se ho nikdo z nás nikdy nezeptal, vlastně jen jednou starosta, ale stejně se odpovědi nedočkal. Teď už se to nedozvíme. Je pozdě a je to tak nejspíš lepší. Pravda vám může utnout ruce, zanechat řezné rány, se kterými se nedá žít, a většina z nás nechce nic jiného než žít. Co nejméně bolestivě. To je lidské. Jsem si jistý, že byste na tom byli taky tak, kdybyste zažili válku s tím vším, co tu napáchala a hlavně co po ní následovalo, ty týdny, těch pár měsíců, hlavně ty poslední, kdy do naší vesnice jen tak zčistajasna přišel ten člověk a usadil se tady. Proč si vybral tu naši? V předhůří je spousta vesnic položených mezi lesy jako vejce nakladená do hnízda a všechny jsou si podobné. Proč si zvolil právě naši, která je tak daleko ode všeho a tak ztracená?

Všechno, co tu líčím, myslím chvíli, kdy mi řekli, co mám udělat, se odehrálo ve Schlossově hostinci asi před třemi měsíci. Hned po… hned po té… nevím, jak to mám nazvat, řekněme události nebo tragédii anebo nehodě. Vlastně bych tomu mohl říkat Ereigniës. Ereigniës je zvláštní slovo, zamžené, přízračné, něco ve smyslu „to, co se událo“. Možná bude lepší vypomoct si slovem z dialektu, jazyka, který jazykem není, ale který tak dobře přiléhá ke kůži, dechu a duši těch, co tu žijí. Ereigniës – tím se pojmenuje nepojmenovatelné. Ano, budu říkat Ereigniës.

Právě se to tedy stalo. S výjimkou dvou tří staříků, co zůstali doma v teple, a nejspíš i faráře Peipera, který zřejmě vyspával opici někde ve svém kostelíku za zdmi tlustými jak rozpětí orlích křídel, byli všichni chlapi v hospodě podobné velké potemnělé jeskyni tonoucí v tabákovém dýmu a kouři z krbu a byli jako praštění, celí tumpachoví z toho, co se stalo, a zároveň jako by se jim tak trochu ulevilo, protože jednou to nějak skončit muselo. Víte, všichni už toho měli dost.

Každý se jako by stáhl do svého mlčení, ale při téměř čtyřiceti lidech v hospodě byli napěchovaní jak vrbové proutí v otepi, že se málem udusili, čichali pachy druhých, cítili jejich dech, nohy, štiplavou lepkavost jejich potu, jejich zvlhlých oděvů – staré vlny a sukna – protkaných prachem, hnojem, slámou, vínem a pivem, hlavně vínem. Ne že by byli opilí, to ne, opilost by byla příliš snadná omluva. Jedním tahem by se všechno to zvěrstvo smazalo. Jak prosté. Až moc. Pokusím se nic nezjednodušovat, ale bude to dost těžké a složité. Pokusím se. Neslibuju, že se mi to podaří.

Abyste mi dobře rozuměli, ještě jednou opakuju, mohl jsem mlčet, ale požádali mě, abych to vylíčil, a když mě o to žádali, většina z nich měla zaťaté pěsti nebo ruce v kapsách a já se domýšlel, že v nich svírají rukojeti nožů, těch samých, kterými před chvílí…

Nesmím to uspěchat, ale to není snadné, protože teď jako bych měl pořád něco za zády, pohyby, zvuky, pohledy. Už několik dní si říkám, jestli se pomalu neměním ve zvěř s honci a čenichajícími psy v patách. Cítím se pronásledovaný, štvaný, hlídaný, jako kdybych měl od nynějška neustále někoho za sebou, aby mohl zachytit každý můj posunek a číst mi v hlavě.

K tomu, nač posloužily nože, se ještě vrátím. Jinak to ani nepůjde. Chtěl jsem jenom říct, že v takovéhle mimořádné náladě, kdy mají ještě všichni plnou hlavu násilí a krvavých myšlenek, je nemožné, a dokonce velmi nebezpečné odmítnout, co se po vás žádá. A tak jsem přijal, i když nerad. Prostě jsem se ocitl v hostinci v nesprávnou dobu, pár minut po Ereigniës, ve chvíli ohromení, kdy se nerozhodná váha někam převáží, kdy se vrhnou na prvního, kdo otevře dveře, aby z něho buď udělali zachránce, anebo ho rozcupovali na kusy.

Schlossův hostinec je největší podnik v naší vsi, je tu ještě pět dalších a taky poštovní úřad, galanterie, železářství, řeznictví, koloniál, prodejna drobů, škola, pobočka notářství z S., špinavá jak chlív, nad níž vládne senilní cvikr Siegfrieda Knopfa, kterému se říká pane doktor, i když je jen koncipient, a malá kancelář jistého Jenkinse, který tu dělával policajta, ale za války zahynul. Vzpomínám si, že Jenkins narukoval jako první. Jinak se sice jakživo neusmál, ale ten den potřásal každému rukou se smíchem, jako kdyby odcházel na vlastní svatbu. Nikdo ho nepoznával. Než zabočil za roh Möberschweinovy pily, mával rozmáchle paží a vyhazoval čepici do vzduchu, jak se radostně loučil. Už jsme ho nikdy neviděli. A nikdo na jeho místo nenastoupil. Okenice jeho malé kanceláře jsou přibouchnuté. Práh utěsnil mech. Dveře jsou zamčené a nevím, kdo má od nich klíč. Nikdy jsem se na to neptal. Naučil jsem se moc se nevyptávat. Taky jsem se naučil odívat se do barvy zdí a pouličního prachu. Není to nijak těžké. Nepodobám se ničemu.

Schlossova hospoda slouží trochu i jako krám, když koloniál vdovy Bernarhtové spustí roletu, jakmile zapadne slunce. Je taky nejnavštěvovanější ze všech zdejších podniků. Má dvě místnosti: vepředu velký lokál se stěnami obloženými zčernalým dřevem a podlahou posypanou pilinami, kam člověk ode dveří přímo vpadne, protože se tam sestupuje po dvou strmých schodech vytesaných rovnou do pískovce a uprostřed s prohlubní vyšlapanou od podrážek tisícerých pijanů, co se tu vystřídali. A pak vzadu salonek, který jsem nikdy neviděl. Od předního lokálu ho dělí elegantní modřínové dveře s vyrytým datem 1812. Salonek je vyhrazený pro pár lidí, kteří se v něm scházejí jednou týdně, každé úterý večer, a pijí a z porcelánových fajfek s vyřezávanou troubelí kouří tabák vypěstovaný na vlastních polích a mizerné doutníky vyráběné kdoví kde. Dali si dokonce jméno, De Erweckens’ Bruderschaft, což znamená přibližně „bdělé bratrstvo“. Je to divný název pro divné bratrstvo. Neví se, kdy bylo založené ani jaký je jeho cíl, ani jak se dá do něho vstoupit, ani kdo je jeho členem, určitě velkostatkáři, možná notář Knopf, sám Schloss a pochopitelně starosta Hans Orschwir, který je ve vsi nejmajetnější. Taky se neví, co tam kujou nebo co si povídají, když se sejdou. Někdo tvrdí, že tam dělají zásadní rozhodnutí, uzavírají podivné úmluvy, dávají sliby. Jiní se domnívají, že tam jednoduše prolévají hrdlo pálenkou, hrají dámu nebo karty, kouří a vtipkují. Někteří říkají, že slyšeli, jak zpode dveří vychází hudba. Možná že pravdu znal učitel Diodème, jak se ve všem přehraboval, v lejstrech i lidem v hlavách, a jak dychtil poznat všechno i z rubu. Ale ten už, chudák, mezi námi není, aby nám to řekl.

Já do Schlossovy hospody chodím málokdy, musím totiž přiznat, že se necítím nejlíp ve společnosti Dietra Schlosse s tím jeho pohledem starého poťouchlíka, s tím jeho neustále upoceným čelem pod holou růžovou lebkou a s těmi jeho hnědými zuby, které páchnou jak špinavý obvaz. A pak je tu ještě jeden důvod – co jsem se vrátil z války, nevyhledávám společnost lidí. Zvykl jsem si na samotu.

Večer, co se odehrála Ereigniës, mě do hostince poslala naše stará Fédorine, protože jí došlo máslo. Chtěla péct máslové sušenky. Obyčejně chodí na nákupy sama. Ale toho ponurého večera ležela moje malá Poupchette v postýlce s ošklivou horečkou a Fédorine seděla u ní a vyprávěla jí příběh o Chudém krejčíkovi Bilissim, zatímco moje žena Emélia si poblíž tichounce pobrukovala svou písničku.

Od té doby jsem mockrát myslel na to máslo, na kousek másla, který chyběl ve spíži. Člověk si neuvědomuje, jak může běh života záviset na bezvýznamných věcech, na kousku másla, na cestičce, kterou přestaneme užívat, protože jsme začali chodit jinudy, na stínu, který sledujeme nebo před nímž prcháme, na kosovi, kterého se rozhodneme zastřelit pár broky, anebo ušetřit.

Poupchette s krásnýma, příliš lesklýma očima naslouchala hlasu stařenky, který jsem i já kdysi slýchal vycházet z týchž úst, jen mladších, ale už tenkrát bezzubých. Poupchette se na mě podívala malými černými kukadly rozpálenými horečkou. Tváře měla červené jak maliny. Usmála se na mě, natáhla ke mně ručky, zatřepala jimi a štěbetala jako kachňátko: „Tati, vrať se, vrať se, tatínečku můj!“

Vycházel jsem a v uších mi zněla hudba mého dítěte a slova šeptaná Fédorinou:

„Před prahem své chaloupky spatřil Bilissi tři rytíře v pancířích časem již vybělených. Všichni tři měli rezavá kopí a stříbrné štíty. Nebylo vidět jejich tváře ani jejich pohledy. Tak tomu bývá, když je už příliš pozdě.“

II

Noc zahalila svým pláštěm vesnici jako povozník pelerínou zbytky řeřavých uhlíků při cestě. Střechy domů pokrytých dlouhými borovicovými šindeli připomínaly krabatá záda starých živočichů z předpotopních dob a loudavě jimi unikal namodralý dým. Zima se už hlásila, zatím sice jen slabým chladem, ale nikdo na něj nebyl připravený, protože poslední zářijové dny hřály jak pekařovy pece. Vzpomínám si, že jsem se podíval na nebe, a když jsem uviděl hvězdy mačkat se jedna k druhé jako ptáčata, která nechtějí být sama, řekl jsem si, že se už brzy zčistajasna vnoříme do zimy. A zima je u nás dlouhá jako staletí nabodnutá na velikánský meč a rozlehlá kotlina kolem nás, tísněná lesy, vytváří během ní podivnou vězeňskou bránu.

Když jsem vstoupil do hostince, byli tam skoro všichni chlapi z vesnice s tak temnými pohledy a nehybní jako skála, že jsem hned uhodl, co se stalo. Orschwir za mnou zavřel dveře a pak ke mně přistoupil. Trochu se chvěl. Zabodl do mě svoje modré oči, jako kdyby mě viděl poprvé.

V břiše mi začalo škubat, myslel jsem, že mi to spolkne srdce, a tak jsem upřel pohled ke stropu, jako bych ho chtěl provrtat očima, abych si zkusil představit Andererův pokoj, abych si zkusil představit jeho, Anderera, s licousy, tenkým knírkem, prořídlými kučeravými vlasy, které mu na skráních trčely do vzduchu, s velkou kulatou hlavou hodného tlustého dítěte, a mdlým hlasem jsem se zeptal: „To jste snad neudělali…?“ Vlastně to ani nebyla otázka. Spíš něco jako pohoršení, které ze mě vyšlo samo od sebe.

Orschwir mě chytil za ramena rukama širokýma jak mezkova kopyta. V obličeji byl ještě brunátnější než obvykle a po hřbetu nosu poďobaného od neštovic mu zoufale pomalu stékala malinká kapička potu, blyštivá jako křišťál. Pořád ještě se chvěl, a jak mě tak držel, roztřásl i mě. „Brodecku… Brodecku…“ Víc ze sebe nevypravil. Potom ustoupil zpátky mezi zástup chlapů, kteří na mě civěli, a splynul s ním.

Cítil jsem se jako nedomrlý pulec ztracený ve velké jarní kaluži. Nemyslelo mi to. Ale kupodivu jsem si vzpomněl na máslo, které jsem přišel koupit. Obrátil jsem se na Dietra Schlosse za výčepním pultem a řekl jsem mu: „Přišel jsem jenom pro máslo, jen pro kousek másla, to je všechno…“ Pokrčil ochablými rameny, urovnal si flanelový pás kolem vystouplého břicha a myslím, že právě v tu chvíli ke mně přistoupil Wilhem Vurtenhau, sedlák se zaječí hlavou, který vlastní všechnu půdu od Steinüheského lesa po Haneckou náhorní plošinu, a řekl mi: „Dostaneš másla, kolik budeš chtít, Brodecku, ale vylíčíš celej ten příběh, budeš náš písmák.“ Vyvalil jsem oči. Říkal jsem si, kde asi Vurtenhau přišel ke slovu písmák – zkomolil jeho výslovnost, místo s říkal z –, on, takový zabedněnec, který nejspíš jakživo neotevřel knihu.

Vyprávět příběhy je povolání, ale ne moje, já píšu jen krátké záznamy o stavu rostlin, stromů a zvěře, o ročních obdobích, o nízké hladině vody v řece Staubi, o sněhu a deštích, dělám nedůležitou práci pro úřad, který je beztak moc daleko, celé dlouhé dny cesty, a kterému je to fuk. Nevím vlastně, jestli se vůbec má hlášení dostanou do místa určení ani jestli je někdo čte.

Od války funguje pošta mizerně a myslím, že bude zapotřebí spousty času, než se to spraví. Už skoro nedostávám peníze. Mám pocit, že na mě zapomněli nebo že mě mají za mrtvého, anebo už mě nepotřebují.

Poštmistr Alfred Wurtzwiller, který jednou za čtrnáct dní chodí pěšky do S. a zpátky – on jediný tam smí, protože má Genähmigung, „povolení“ –, aby mohl převzít a předat poštu, mi občas vzkáže, že pro mě přinesl poukázku, a vyplatí mi pár bankovek. Vyptávám se ho, co a jak. Dělá na mě různá rozmáchlá gesta, kterým nerozumím, a z úst pokroucených velkým rozštěpem mu vycházejí zvuky sekané jak maso, jimž taky nerozumím. Vezmu si od něj nečitelný pomačkaný papír, kterému zasadí tři rány razítkem, a trochu peněz, co k němu patří. S tím jakž takž vyžijeme.

„Nechceme po tobě žádnej román.“ To promluvil kovář Rudi Gott. Navzdory své ošklivosti – kůň mu kopytem přerazil nos a promáčkl lícní kost – se oženil s velmi krásnou ženou jménem Gerde, která věčně postává před kovárnou v póze, jako kdyby čekala na malíře, aby ji zpodobnil. „Jenom vypovíš, co a jak bylo, víc nic. Jako když píšeš hlášení.“ Gott v pravé ruce pevně svíral velké kladivo. Z kožené zástěry mu vyčuhovala nahá ramena. Stál u krbu. Oheň ho pálil do tváře a ocel jeho nástroje se blyštila jako řádně nabroušené ostří kosy. „Dobře,“ řekl jsem, „napíšu to, pokusím se, slibuju, že se pokusím, budu psát ,já‘ jako v hlášeních, protože jinak to vylíčit nedovedu, ale upozorňuju vás, že to bude znamenat všichni, všichni do jednoho, rozumíte. Budu psát ,já‘, ale bude to, jako kdybych psal celá vesnice i s okolními samotami, zkrátka my všichni. Platí?“

Ozval se šum, asi jako když se soumarovi za ojí odlehčí a on si spokojeně odfrkne, a potom řekli: „Dobře, udělej to tak, ale pozor, nic neměň, musíš to všechno vypovědět. Doopravdy všechno, tak aby ten, kdo bude Zprávu číst, pochopil a odpustil.“

Nevím, kdo to bude číst, pomyslel jsem si. Že to pochopí, je možné, ale aby odpustil, to je jiná; s tím jsem ovšem nevyrukoval, nechal jsem si to pro sebe. Když jsem řekl ano, celou místností to zahučelo úlevou, pěsti se uvolnily. Ruce vyklouzly z kapes. Měl jsem dojem, že ze soch se znovu stali lidé. A zhluboka jsem si oddychl. Z něčeho jsem vyvázl jen o fous. Ani nechci vědět z čeho.

To bylo počátkem loňského podzimu. Už rok bylo po válce. Na svazích kvetly fialové ocúny a po ránu často na žulovém hřebeni kopců Prinzhorni, lemujících na východě naši kotlinu, zanechávaly první sněhy mladý bělostný poprašek, který v hodinách plných slunce roztával. Byly to právě tři měsíce, téměř na den, co k nám přišel Anderer se svými velkými kufry, vyšívanými oděvy, svým tajemstvím a s hnědkou a oslem – „Jmenuje se pan Sokrates,“ řekl a ukázal na osla, „a tohle je slečna Julie, pozdravte prosím, slečno Julie,“ a ten krásný kůň sklonil dvakrát hlavu, takže tři přihlížející ženské ustoupily a pokřižovaly se. Ještě slyším jeho tenký hlas, když nám představoval svá dvě zvířata, jako kdyby to byly lidské bytosti, a my užasle přihlíželi.

Schloss vytáhl pro všechny sklenice, kalíšky, misky, šálky a víno. Musel jsem se napít taky. Jako na stvrzení přísahy. S hrůzou jsem myslel na Andererovu tvář, na pokoj, v němž se nachází, pokoj, který jsem trochu znal, protože mě do něho třikrát pozval, abychom vyměnili pár tajemných slov a popili velmi zvláštní černý čaj, jaký jsem ještě nikdy neochutnal. Měl tam veliké svazky knih se složitými názvy, některé v jazycích, co se nepíšou jako náš a jejichž zvuk připomíná štěrk a břinkot, knihy s vazbou zvýrazněnou zlacením nebo naopak ošoupanou a jako kus hadru, čínský porcelánový servis, uložený v kožené skřínce s cvočky, kostěnou a ebenovou šachovou soupravu, hůlku s knoflíkem z broušeného křišťálu a množství dalších věcí urovnaných v kufrech. Na tváři měl stále široký úsměv, kterým často nahrazoval slova, na něž byl skoupý. Oči měl kulaté, krásně nefritově zelené, trochu mu vystupovaly z obličeje, takže jeho pohled působil ještě pronikavěji. Hovořil jen velmi málo. Hlavně naslouchal.

Myslel jsem na to, co provedli všichni tihle muži, které jsem znal už odedávna. Nebyli to netvoři, byli to sedláci, řemeslníci, nádeníci ze statku, lesníci, drobní úředníci. Zkrátka lidi jako vy nebo já. Odložil jsem sklenici. Vzal jsem máslo, které mi podal Dieter Schloss, pořádnou hroudu zabalenou do průsvitného papíru šustícího jako křídla hrdličky, vyšel jsem z hospody a utíkal domů.

V životě jsem ještě neběžel tak rychle.

Nikdy.

III

Když jsem přišel domů, Poupchette už spala a Fédorine klimbala vedle ní s pootevřenou pusou odhalující tři zbylé zuby. Emélia si přestala prozpěvovat. Pozvedla ke mně zrak. Usmála se. Nemohl jsem jí nic říct. Rychle jsem vyběhl po schodech do našeho pokoje. Zalezl jsem si do postele, jako když se člověk ponoří do zapomnění. A zdálo se mi, že padám hluboko.

Tu noc jsem spal jen málo a špatně. Pořád jsem bloumal kolem Kazerskwiru. Kazerskwir mám z války: skoro dva dlouhé roky jsem strávil daleko od naší vsi. Odvedli mě jako tisíce dalších lidí, protože jsme měli jiná jména, tváře nebo víru než ostatní. Zavřeli mě, tam daleko, v místě, odkud všechno lidské zmizelo a kde zůstala jen zvířata bez svědomí, která na sebe vzala vzezření lidí.

Byla to doba plná temnot. Mám prostě pocit, jako když v mém životě zeje černočerná hlubokánská prázdnota, říkám tomu Kazerskwir – kráter – a na jeho okraj se pořád ještě v noci často vydávám.

Naše stará Fédorine nikdy neopouští kuchyni. Je to její velké království. Noční hodiny tráví na židli. Nespí. Prý už na to nemá věk. Nikdy jsem se nedozvěděl, kolik jí vlastně je. Ona sama říká, že si to nepamatuje, ale že na tom nesejde, tak jako tak se kdysi narodila a tak jako tak jednou umře. Taky říká, že nespí, protože se nechce nechat smrtí překvapit, chce se jí totiž podívat pěkně do tváře, až přijde. Prozpěvuje si se zavřenýma očima, látá příběhy a vzpomínky, z hodně opotřebovaných snů vyšívá gobelíny, ruce má položené před sebou na kolenou a v těch rukách, vyschlých a zbrázděných pokroucenými žílami a vráskami rovnými jako ostří nože, se dá přečíst její život.

Vyprávěl jsem Fédorině o rocích strávených daleko od našeho světa. To ona mě ošetřovala, když jsem se vrátil, Emélia byla ještě příliš zesláblá. Fédorine se o mě starala, jako když jsem byl malý. Znovu si vybavila všechny ty úkony. Krmila má potlučená ústa lžičkou, obvazovala mi zranění, pomaloučku obalila mé obnažené kosti tukem, bděla u mě, když jsem měl moc vysokou horečku, když jsem jektal zuby, jako kdyby mě ponořili do necek s ledem, a když jsem blouznil. Tak plynuly týdny. Na nic se mě neptala. Čekala, až slova vyjdou sama. A pak naslouchala, dlouho.

Ví všechno. Nebo skoro všechno.

Ví o černé prázdnotě, která se mi neustále vrací ve snech. O mých procházkách bez pohnutí po okraji Kazerskwiru. Často si říkám, že zřejmě chodívá na podobné výšlapy, že taky asi mívá dlouhé momenty nepřítomnosti, které ji straší a pronásledují. Všichni je máme.

Nevím, jestli Fédorine byla někdy mladá. Odjakživa ji vídám pokroucenou a shrbenou, samou skvrnu, jako mívá mišpule zapomenutá tři roční období ve spíži. Už když jsem byl dítě a ona se mě ujala, připomínala hrbatou čarodějnici. Pod šedivou halenou jí visela vyschlá ňadra bez mléka. Přišla z velké dálky, z velké dálky v čase i z velké dálky v zeměpise světů. Unikla z prohnilého břicha Evropy.

Bylo to už dávno: stál jsem před zbořeným domem, z něhož se trochu kouřilo. Možná to byl dům mého otce a matky. Taky jsem přece musel mít nějakou rodinu. Ve čtyřech letech jsem už byl sám. Hrál jsem si s obručí popálenou od ohně. Bylo to na počátku jiné války. Fédorine šla kolem, za sebou táhla kárku. Uviděla mě. Zastavila se. Zaštrachala v mošně a vyndala z ní krásně lesklé červené jablíčko. Podala mi ho. Hladově jsem ho zhltnul. Fédorine na mě mluvila, říkala slova, kterým jsem nerozuměl, kladla mi otázky, na které jsem neuměl odpovědět, hladila mě po čele a po vlasech.

Šel jsem za tou starou paní s jablky, jako kdyby byla krysař hrající na flétnu. Vysadila mě na kárku, zasunula mě mezi pytle, tři kastroly a balík sena. Byl tam taky králík s krásnýma hnědýma očima, plavým kožichem a teplounkým měkkým břichem. Vzpomínám si, že jsem ho hladil a on si to nechal líbit. Vzpomínám si taky, že se Fédorine zastavila v zatáčce lemované kručinkou a že se mě v mém jazyce zeptala na jméno, řekla mi své – „Fédorine“ – a vyzvala mě, ať se podívám dolů, co zbylo z naší vesnice. „Jen se dobře podívej, Brodečku, odtamtud pocházíš a už se tam nikdy nevrátíš, protože zanedlouho tam už nic nebude. Pořádně se podívej!“

Díval jsem se, až mi oči přecházely, na mrtvá zvířata s nafouklými břichy, na stodoly s pobořenými zdmi, vydané větrům napospas. V ulicích ležela i spousta loutek s rozhozenými pažemi nebo stočených do klubíčka. Velkých loutek, ale na dálku mi připadaly mrňavé. A pak mi slunce vlilo do pohledu vroucí zlato, když jsem se do něho zadíval, a v tom zlatu se obraz naší vesnice rozpustil.

Převaloval jsem se na posteli. Tušil jsem, že Emélia taky nespí. Když jsem zavřel oči, viděl jsem Andererovu tvář, jeho oči v barvě žabince, plné tváře jakoby malované amarantově červenou, řídké kadeřavé vlasy. Vdechoval jsem jeho fialkovou vůni.

Emélia se pohnula. Ucítil jsem její dech na tváři a taky na rtech. Otevřel jsem oči. Víčka měla zavřená. Vypadala tak pokojně. Je hrozně krásná, kolikrát si říkám, jak jsem si zasloužil, že se jednoho dne začala o mě zajímat. Jen díky ní jsem to tenkrát nevzdal. Na ni jsem myslel každou minutu, když jsem byl v táboře.

Ti, co nás hlídali a bili nás, neustále opakovali, že nejsme nic než sračky, nic víc než krysí trus. Nesměli jsme se jim podívat do tváře. Pořád jsme museli mít hlavu sklopenou a beze slova schytávat rány. Každý večer nalévali polévku do misek svým hlídacím psům, dogám s medovou srstí a zvednutým čenichem, kterým vytékaly z očí načervenalé slzy. My museli být taky na všech čtyřech jako psi a brát si potravu jen pusou jako psi.

Většina z těch, co tam byli zavření se mnou, to odmítala. Jsou mrtví. Já žral jako pes, na všech čtyřech a pusou. A jsem živý.

Někdy, když byli dozorci opilí nebo neměli co na práci, bavili se tím, že mi nasadili obojek a připnuli vodítko. Musel jsem chodit s obojkem a na vodítku. Musel jsem panáčkovat, točit se dokola, štěkat, vyplazovat jazyk, olizovat jim holínky. Dozorci mi už neříkali Brodeck, nýbrž pes Brodeck. A smáli se, až se za břicho popadali. Většina z těch, co tam byli se mnou, psa dělat odmítla, a je po nich, buď umřeli hlady, nebo je dozorci umlátili.

Nikdo z ostatních vězňů se už se mnou hezky dlouho nebavil. „Jsi horší než ti, co nás hlídají, jsi zvíře, jsi sračka, Brodecku!“ Stejně jako dozorci opakovali, že už nejsem člověk. Jsou mrtví. Všichni. Já žiju. Možná neměli důvod, proč přežít. Možná v hloubi srdce nebo doma ve vsi neměli lásku. Ano, možná neměli důvod žít.

V noci mě dozorci začali přivazovat ke kůlu vedle boudy pro dogy. Spal jsem na zemi, v prachu a pachu ze srsti, dechu a moče psů. Nade mnou bylo nebe. O něco dál strážní věže, hlídky, a ještě dál kraj s poli, která bylo ve dne vidět, jak se jim ve větru s nereálnou opovážlivostí vlní obilí, a potom shluky březových hájků a hukot velké řeky prolévající své stříbřité vody někde blizoučko.

Já byl ve skutečnosti na hony daleko od toho místa. Nebyl jsem přivázaný ke kůlu. Neměl jsem kožený obojek. Neležel jsem polonahý vedle dog. Byl jsem v našem domku, v naší posteli, přitisknutý k vlahému tělu Emélie, v žádném prachu. Byl jsem v teple a cítil jsem, jak její srdce tluče vedle mého. Slyšel jsem její hlas, jak mi říká všechna milostná slůvka, která uměla ve tmě naší ložnice tak dobře nacházet. Pro tohle všechno jsem se vrátil.

Pes Brodeck se vrátil domů živý a shledal se s Emélií, která na něj čekala.

IV

Hned ráno po Ereigniës jsem vstal velmi časně. Oholil jsem se, oblékl a potichu jsem vyšel z domu. Poupchette a Emélia ještě spaly, Fédorine podřimovala na židli a něco si mumlala. Říkala slova nemající pokračování ani logiku a tvořící jakousi podivnou slátaninu z několika jazyků.

Den teprve začínal smývat tmu z oblohy a celá vesnice ještě tonula v zajetí spánku. Tichounce jsem za sebou zavřel dveře. Tráva před domem byla mokrá bělavou, téměř až mléčnou třepetavou rosou, skapávající na okraje trojlístků. Bylo chladno. Hřebeny kopců Prinzhorni vypadaly vyšší a špičatější než obvykle. Věděl jsem, že je to jedna z předzvěstí špatného počasí, a říkal jsem si, že zanedlouho určitě napadne sníh, zahalí celou vesnici a ještě víc ji odřízne od světa.

„Zehr mogenhilch Brodeck!“

Škubl jsem sebou, jako bych byl přistižen při činu. Věděl jsem dobře, že jsem nic zlého neprovedl a že si nemám co vyčítat, ale stejně jsem vyskočil jako kůzle, kterého pasáčkův proutek přivedl k poslušnosti. Hlas jsem nepoznal. Přitom to byl náš soused Göbbler.

Seděl na kamenné lavičce u zdi svého stavení. V rukou držel hůl a opíral se o ni. Ještě jsem ho neviděl vysedávat na té lavičce, leda snad jednou nebo dvakrát za nepříliš častých letních večerů, kdy bylo dusno k zalknutí a z ulic vesnice se vytratil vzduch a s ním i chládek.

Je mu už přes šedesát, tvář má hrubě tesanou, nikdy se neusmívá ani moc nemluví. Zrak mu postupně zastírá bílý kožený povlak a on nevidí dál než na pět metrů. Zpátky do vesnice ho přivedla válka, předtím prý měl celá léta jisté postavení v nějakém úřadě v S., ale nikdo přesně neví jaké, a myslím, že se ho na to ani nikdo nezeptal. Teď žije z penze a pěstuje drůbež. Vlastně se začal tak trochu podobat svým kohoutům. Očima těká úplně stejně a na kůži, která mu plandá pod krkem, má krvavě rudé skvrny. Jeho o mnoho mladší žena se jmenuje Boulla. Je tlustá a výřečná. Je cítit zrním a cibulí. Říká se, že má mezi nohama velkou horkost a že by bylo potřeba hodně kbelíků vody, aby ji to zchladilo. Hledá mužské jako jiný důvod k žití.

„No jo, ranní ptáče,“ pokračoval. „Kampak jdeš?“

Bylo to poprvé, co mi Göbbler položil nějakou otázku. Zaváhal jsem. Dostal jsem se do úzkých. Slova mi v ústech klopýtala a narážela na sebe jako oblázky v bystřině. Göbbler špičkou hole odstrčil šneka, který si to k němu pokojně šinul, a pak ho obrátil. Byl to malý šneček se žlutočernou ulitou, drobným, jemně vykresleným tělíčkem, plný nevinného půvabu. Poněkud překvapenému živočichovi chvíli trvalo, než do ulity zasunul tělo a jemné růžky. Načež Göbbler zvedl hůl a nechal ji dopadnout na tvorečka, který pukl jako ořech.

„Dávej na sebe pozor, Brodecku…“ zamumlal, aniž spustil oči z úlomků ulity a ze šnečího těla, z něhož zbyla jen béžová matlavá kaše.

„Dávej si pozor, neštěstí už bylo dost…“ dodal.

Zrakem se vrátil ke mně, usmál se a ohrnul přitom rty. Bylo to poprvé, co jsem ho viděl doopravdy se usmát a co jsem zahlédl jeho šedivé špičaté zuby, hodně špičaté, jako kdyby si je po večerech brousil. Nic jsem na to neřekl. Už už jsem chtěl pokrčit rameny, ale zarazil jsem se. V zádech mně pořádně zamrazilo. Stáhl jsem si čepici přes uši, vyhrnul límec až na skráně a odešel jsem, víc jsem se na něj nepodíval. Čelo jsem měl lehce opocené. Jeden z jeho kohoutů zakokrhal a po něm hned všichni ostatní. Ten rámus mi bušil v hlavě. Poryvy větru vanoucího z hloubi kotliny vířily kolem mě, prosycené dechem pryskyřice, mokřin, vřesovišť a vlhkých skal.

V Püppensaltzové ulici, což je naše hlavní ulice, přecházel starý Ohnmeist od jedněch dveří k druhým. Je to zvláštní pes. Říká se mu tak, protože nemá pána a nikdy žádného nechtěl. Vyhýbá se ostatním psům a dětem, spokojí se s málem, chodí škemrat o jídlo pod okna kuchyní. Doprovází, koho chce, na pole nebo do lesa, spí pod hvězdami, a když je moc velká zima, zaškrabe na dveře některé stodoly, kde mu rádi poskytnou trochu sena a polévky. Je to velký hnědý pohodář se zrzavými skvrnami, s tělem ohaře, ale s krátkou hustou srstí brakýře. Určitě v něm koluje směs několika krví, ale chtěl bych vidět toho, kdo by dokázal říct jakých. Přišel si mě očichat a já si vzpomněl, že když potkal Anderera, vždycky dvakrát třikrát vesele zaňafal a vrtěl ocasem do všech stran. Anderer se zastavil, sundal si pěkné rukavice z jemné měkké kůže a pohladil ho po hlavě. A bylo zvláštní vidět je takhle oba dva, pokojného a šťastného psa, který se poslušně nechá hladit, když přitom obvykle se k němu nikdo z nás nesměl ani přiblížit, natož se ho dotknout, a Anderera, jak laská psa holou rukou a hledí na něj, jako kdyby to byl člověk. Toho rána měl lesklé kalné zraky. Chvilku šel po mém boku a čas od čas trudnomyslně zanaříkal. Hlavu nesl skloněnou, jako kdyby mu najednou ztěžkla příliš mnoha bolestnými myšlenkami. Odpoutal se ode mě u kašny Urbi a zmizel v uličce vedoucí k řece.

Celou tu neklidnou noc se mi hlavou převalovala jedna myšlenka: musím si promluvit se starostou Orschwirem. Musím se s ním sejít, aby mi řekl, co ode mě vlastně očekávají. Už jsem si ani nebyl jistý, jestli jsem dobře rozuměl Göbblerovým slovům, jestli se mi o něm na té lavičce nezdálo a jestli ten včerejší výjev v hospodě, kdy mě lapili do kleští těl a svěráku tváří, ta žádost a ten slib, není ze stejného materiálu jako to, z čeho jsou často tvořeny mé podivné sny.

Orschwirův dům je jediný opravdu přilepený k lesu. Je taky největší z celé vesnice. Působí dojmem blahobytu a síly, ale je to jenom statek, velký, starobylý, prosperující, bachratý statek se spoustou střech a se zdmi, v nichž se jako na nepravidelné šachovnici střídá žula a pískovec, ovšem lidi ho považují tak trochu za zámek. A jsem si jistý, že sám Orschwir se občas považuje za zámeckého pána. Není to špatný člověk, i když je ošklivý jak celý regiment barbarů. Povídá se, že kupodivu právě pro tu ošklivost sklízel kdysi úspěchy u žen, když byl ve věku na taneční zábavy. Lidé toho namluví, a přitom nic neřeknou. Jisté je, že se Orschwir nakonec oženil s nejbohatší partií v celém okolí, s Ildou Popenheimerovou, jejíž otec vlastnil pět pil a tři mlýny. Kromě dědictví mu dala dva syny: jako kdyby otci z oka vypadli.

Ta podoba pro ně nebyla to nejhorší. Mluvím o nich v minulosti, protože jsou oba mrtví. Padli hned na začátku války. Jejich jména jsou vyrytá na pomníku, který dala vesnice vztyčit mezi kostelem a hřbitovem a který představuje ženu zahalenou do mohutných závojů, klečící na zemi, ale není jasné, jestli se modlí, nebo přemýšlí o pomstě: Günter a Gerhart Orschwirovi, jednadvacet a devatenáct let. Na pomníku stálo i moje jméno, ale jelikož jsem se vrátil, cestář Baerensbourg ho vyškrabal. Dalo mu to hodně práce. Odstranit něco vyrytého do kamene je vždycky náročné. Pořád ještě dokážu své jméno na pomníku přečíst. U mě to vyvolává úsměv na tváři, ale Emélii z toho mrazí. Nerada kolem něho chodí.

Šušká se, že právě díky smrti svých synů se stal Orschwir starostou. Na smrti těch dvou mládenců ale nebylo nic hrdinského. Zahynuli na hlídce, když si hráli s granátem jako malí kluci. Je fakt, že vlastně to byli teprve kluci, jenom si mysleli, že z nich válka najednou udělala muže. Výbuch byl slyšet až do vesnice. To byl první. Všichni jsme běželi k malé pozorovatelně, kterou jsme vystavěli na pohraniční silnici uprostřed Schönbeheské pastviny, v její nejvýš položené části, na malém vršku chráněném velkou rezavou skálou porostlou lišejníkem nefritové barvy. Všechno bylo rozmetané, strážní budka i chlapci. Jeden si tiskl břicho ve snaze udržet v něm vnitřnosti. Čistě odťatá hlava druhého na nás upřeně hleděla. O dva dny později jsme je pochovali v rubáších z bílého lnu a v dubových rakvích, na nichž si dal záležet truhlář Fixheim. To byli naši první mrtví. Farář Peiper, který v té době pil ještě jenom vodu, přednesl kázání, v němž byla řeč o náhodě a vysvobození. Málokdo z nás tomu porozuměl, ale lidem se líbila slova, která volil, většinou neobvyklá nebo už zastaralá, nechával je dlouho se koulet mezi sloupy, klenbou, dýmem z kadidla, jemným svitem svící a vitrážemi našeho kostelíka.

Vešel jsem na dvůr statku, tou dobou ještě liduprázdný. Je to obrovský dvůr. Úplný kus země sám pro sebe, lemovaný pořádnými kupami hnoje. Nad vstupní branou se klene oblouk ze soustruženého dřeva, natřený jasně červenou a s vyřezávanými motivy kaštanových listů, uprostřed něhož je nápis „Böden und Herz geliecht“, což znamená něco jako „Břicho a srdce svorné“.

Často jsem se ptal sám sebe, co ta věta znamená. Slyšel jsem, že to nechal vyrýt Orschwirův dědeček. Říkám „slyšel jsem“, ve skutečnosti mi to však řekl učitel Diodème. Diodème byl starší než já, ale rozuměli jsme si jako dva kamarádi. Když měl čas, rád mě doprovázel na pochůzkách kvůli mým záznamům a mě těšilo si s ním povídat, protože to byl neobyčejný člověk, často, ne sice vždycky, ale často se záblesky moudrosti, který znal spoustu věcí, určitě ještě mnohem víc, než kolik dával najevo, a uměl skvěle číst, psát a počítat, ostatně právě proto z něho předchozí starosta udělal učitele, i když nebyl ze vsi, pocházel z jiné, vzdálené čtyři hodiny chůze na jih.

Diodème zemřel před třemi týdny za tak podivných a nevyjasněných okolností, že mě to poplašilo, zvlášť vzhledem k různým drobným znamením, která kolem sebe pozoruju a která zlehounka přiživují strach v mé hlavě, a tak jsem hned druhý den po jeho smrti začal kromě Zprávy, co po mně žádají ostatní, psát i tenhle text. Píšu obojí zároveň.

Diodème trávil většinu svého volného času ponořený do vesnických kronik. Občas jsem vídal jeho okno svítit dlouho do noci. Žil sám, bydlel nad školou v těsném, nepohodlném bytě plném prachu. Veškeré jeho zařízení tvořily knihy, dokumenty a staré matriční záznamy. „Chtěl bych jenom všechno pochopit,“ vyznal se mi jednou. „Ničemu nerozumíme, nebo jen máločemu,“ pokračoval. „Muži žijí tak trochu jako slepci a obvykle jim to stačí. Dokonce bych řekl, že přesně to chtějí, nemít těžkou hlavu ani závratě, nacpat si teřich, spát, pomilovat se se svou ženou, když se jim moc rozehřeje krev, jít do války, protože jim řekli, ať do ní jdou, a pak umřít, aniž by dost dobře věděli, co je čeká potom, ale přece jen v naději, že je něco čeká. Kdežto já mám odmalička rád otázky a cesty, které vedou k odpovědím. Občas ostatně skončím jen u té cesty, ale to nevadí: i tak jsem už pokročil.“

Možná proto Diodème zemřel, protože chtěl všemu porozumět a přidat slova a vysvětlení k věcem nevysvětlitelným, které měly navždycky zůstat neznámé. Tenkrát jsem nevěděl, co mu na to říct. Myslím, že jsem se usmál. Za úsměv nic nedáš.

O Orschwirovi, bráně a tom nápisu jsme mluvili jindy, jednoho jarního odpoledne. Před válkou. Poupchette ještě nebyla na světě. Seděli jsme s Diodèmem na posečených pastvinách na Bourenkopfu, v místě, kudy se prochází do údolí řeky Doura a za ní pak k hranici. Chvilku jsme odpočívali před cestou zpátky dolů u božích muk, na nichž je znázorněný Ježíš s podivnou tváří, vypadá trochu jako černoch nebo mogul. Bylo to na sklonku dne. Z místa, kde jsme seděli, jsme mohli vidět celou vesnici a sevřít ji do jediné dlaně. Vypadala jako domečky na hraní. Krásný západ slunce ještě zlatil střechy, které se leskly po nedávném mladém deštíku. Ze všeho se kouřilo a na tu vzdálenost se loudavé, změkčilé sloupky dýmu mísily s chvějivým vzduchem zastírajícím obzor, který v něm jako by ožil.

Diodème vytáhl z kapsy papíry a začal mi číst poslední stránky svého románu. Romány byly Diodèmova mánie. Psal, nepřeháním, jeden ročně na zmuchlané listy, kousky balicího papíru, etikety, ale nechával si je pro sebe, nikdy je nikomu neukazoval. Mně jedinému z nich občas četl výňatky. Četl mi je, ale nic ode mě neočekával. Neptal se mě, jestli se mi to líbí nebo co si o tom myslím. Naštěstí. Nedokázal bych mu k tomu něco říct. Byly to pořád víceméně stejné příběhy, složité, se zašmodrchanými, nekonečně dlouhými větami, v nichž se mluvilo o spiknutích, pokladech ukrytých hluboko pod zemí a uvězněných dívkách. Měl jsem Diodèma rád. Měl jsem taky moc rád jeho hlas. Uspával mě a hřál. Díval jsem se do kraje a slyšel jeho melodii. Byly to hezké chvíle.

Nikdy jsem se nedozvěděl Diodèmův věk. Někdy mi připadal dost starý. Jindy jsem byl přesvědčený, že je mu jen o pár let víc než mně. Měl hrdou tvář. Profil jak z římské nebo řecké medaile. A jeho havraní kudrnaté vlasy, spadající mu lehce na ramena, mi připomínaly hrdiny z dávných dob, kteří v tragédiích a epopejích podřimují a pak se mávnutím proutku probudí anebo nadobro zahynou. Nebo taky pastevce ze starověku, což bývají, jak je dobře známo, převlečení bohové, kteří přišli navštívit lidi, aby je zlákali, vedli nebo zatratili.

„Böden und Herz geliecht, to je legrační heslo…“ usoudil Diodème přežvykující stéblo trávy, zatímco se večer pomalu snášel na naše ramena. „To by mě zajímalo, kde na to starý Ohrschwir přišel, jestli to má z hlavy, nebo z nějaké knihy. Někdy se v knihách najde spousta podivností.“

V

Orschwir seděl v kuchyni na konci stolu dlouhého čtyři metry, jehož deska byla vyříznutá přímo z kmene dubu starého několik set let, jednoho z těch, co rostou uprostřed Tannäringenského lesa a co vypadají tak velkopansky. Vedle Orschwira postávala mladičká služka. Neznal jsem ji. Mohlo jí být nanejvýš šestnáct. Měla pěknou kulatou tvář, jako Panenka Marie na některých hodně starých obrazech, bledou, i přes červeň na líčkách, díky níž vypadala jako pivoňka. Skoro se nepohybovala, až by si ji člověk spletl s krejčovskou figurínou nebo neobvykle velkou panenkou. Později jsem se dozvěděl, že je slepá, a to je zvláštní, protože měla sice trochu strnulejší pohled, ale jako by všechno kolem viděla, a zdálo se, že se pohybuje snadno, vůbec nevrážela do nábytku nebo do stěn ani do ničeho jiného. Byla to vzdálená příbuzná, kterou Orschwirovi vzali k sobě. Pocházela z kraje Nehsaxen. Její rodiče byli po smrti, jejich dům byl zbořený a půda zabraná. Lidi jí říkali Die Keinauge, „ta bez očí“.

Orschwir ji písknutím poslal pryč. Odešla nehlučně. Pak mi pokynul, abych šel blíž a posadil se. Po ránu vypadal trochu míň ošklivý než obvykle, jako kdyby mu spánek vyžehlil pleť a setřel všechny nedokonalosti. Byl ještě v podvlékačkách. Kožený pásek kolem pasu čekal na kalhoty, které k němu patří. Přes ramena si přehodil paleto z kozinky a i teď měl na hlavě čepici z vydří kožešiny. Z velkého talíře před ním s vejci a špekem se zvolna kouřilo. Orschwir jedl pomalu a občas si uřízl krajíček černého chleba.

Nalil mi sklenku vína, beze špetky údivu se na mě podíval a jenom řekl: „Jak je?“ A aniž počkal na mou odpověď, pečlivě rozkrájel na pravidelné kousky poslední plátek špeku, pořádně tlustý plátek, jehož tuk smažením téměř zprůsvitněl a stékal na talíř jako vosk po těle svíčky. Pozoroval jsem ho nebo spíš jsem pozoroval jeho nůž, který mu toho rána naprosto přirozeně sloužil při jídle a který se včera večer nepochybně několikrát zabořil do Andererova těla.

Odjakživa se mi špatně mluvilo a říkalo to, co si v hloubi myslím. Raději píšu. Připadá mi totiž, že slova jsou pak mnohem poslušnější, že mi chodí zobat z ruky jako ptáčkové a já si s nimi dělám, co chci, zatímco když se je pokouším pochytat ve vzduchu, unikají mi. A válka tomu nepomohla. Jsem teď ještě zamlklejší. V táboře jsem viděl, jak se dají slova používat a co všechno se po nich může chtít. Dřív jsem ale čítával knihy, hlavně poezii. Přivedl mě k tomu profesor Nösel ještě za dob mých studií v Hlavním městě a zůstalo mi to jako milý návyk. Nikdy jsem si nezapomněl vzít s sebou do kapsy nějakou sbírku, když jsem vyrážel dělat záznamy, a často jsem ve velkolepém panoramatu hor, zalesněných svahů a šachovnice pastvin, kdy nad vším bdělo nebe spokojené s nekonečnou rozlohou, recitoval nahlas verše a pak je znovu pročítal, protože jsem cítil, jak se ve mně rodí jakýsi příjemný hukot, něco jako ozvěna všech zmatků, které jsem měl v hloubi nitra, ale nedokázal jsem je vyjádřit.

Když jsem se vrátil z tábora, strčil jsem všechny knihy poezie do kamen a spálil je. Pozoroval jsem, jak plameny pokrucují slova a věty a stránky. Dým stoupající z básní nebyl o nic lepší nebo vznešenější, ani přívětivější než nějaký jiný kouř. Nebylo na něm nic zvláštního. Později jsem se dozvěděl, že Nösel byl zatčen už při prvních raziích jako spousta profesorů a lidí, jejichž povoláním bylo znát svět a vysvětlovat ho. Zahynul krátce nato v podobném táboře, jako byl ten můj, stejném jako stovky jiných, které na druhé straně hranice vyrostly tak trochu všude jako jedovaté květiny. Poezie mu nijak nepomohla přežít. Možná dokonce urychlila jeho umírání. Tisíce veršů v latině, řečtině nebo v jiných jazycích, které uchovával v paměti jako ten největší poklad, mu nebyly k ničemu. Na rozdíl ode mě ze sebe nejspíš nenechal udělat psa. Určitě ne. Poezie psy nezná. Nezná se k nim.

Orschwir vytřel talíř chlebem.

„Brodecku, Brodecku… vidím, že jsi toho moc nenaspal,“ spustil na mě přívětivým tónem, tónem skryté výčitky. „To já, abys věděl, se už dlouho tak dobře nevyspal, no vážně, už dlouho ne… Předtím jsem nemohl zamhouřit oka. Zato dneska v noci mi připadalo, že je mi zase šest nebo sedm let. Položil jsem hlavu na polštář a tři vteřiny nato jsem zařezával…“

Už se úplně rozednilo a do kuchyně na šarlatově červenou dlážděnou podlahu dopadaly kosé paprsky bílého světla. Doléhaly sem běžné zvuky ze statku – zvířat, čeledínů, skřípějících náprav, nedefinovatelných nárazů a vyměňovaných slov.

„Chci vidět tělo.“ Tu větu jsem vyslovil, ani jsem nevěděl jak. Přišla víceméně sama a já jí nebránil. Orschwir vypadal překvapeně a zarmouceně. Okamžitě se mu změnila tvář. Stáhl se jako mušle, když ji zakápnete třemi kapkami octa. Rysy mu znenadání znovu hrozně zošklivěly. Nadzvedl kožešinovou čepici, poškrábal se na temeni hlavy, vstal, otočil se ke mně zády, šel k jednomu z oken a zůstal u něho stát.

„K čemu ti to bude, Brodecku? Neužil sis už dost mrtvých za války? Co se podobá nebožtíkovi víc než jinej nebožtík, můžeš mi to říct? Ty máš vylíčit události. Na nic nezapomenout, ale ani nepřidávat zbytečný detaily, který by tě svedly z cesty a v nichž by se čtenář ztratil nebo by ho podráždily, protože nesmíš zapomínat, Brodecku, že to budou číst lidi, kteří v S. zaujímají významný postavení, ano, budou to číst, i když mám dojem, že tomu nevěříš…“

Orschwir se obrátil a prohlížel si mě od hlavy k patě.

„Vážím si tě, Brodecku, ale musím tě varovat, jako starosta a jako… Prosím tě, neodbočuj a nehledej, co není, nebo co už není.“

Protáhl si své mohutné tělo a se zíváním vztáhl dlouhatánské paže ke stropu.

„Pojď se mnou, něco ti ukážu.“

Převyšoval mě dobře o hlavu. Přešli jsme z kuchyně do velké chodby, která se vinula celým domem. Měl jsem pocit, že z té chodby nikdy nevyjdeme. Měl jsem z ní závrať, připravila mě o všechnu jistotu. Věděl jsem, že Orschwirův dům je velký, ale nemyslel jsem si, že je to takové bludiště.

Byl to starý dům, mnohokrát přestavovaný, svědek dob, kdy se nedbalo na sled nebo logiku věcí. Diodème říkal, že jeho první zdi jsou staré víc než čtyři století a že našel v záznamech listinu dokládající, že se tu na podzim 1567 zastavil císař, když mířil do Korutanské marky střetnout se s Turkem. Sledoval jsem Orschwira, který šel svižně a mohutně rozviřoval vzduch. Měl jsem pocit, že mě k sobě přisál směsí pachů z kůže, noci, smaženého špeku, vousů a špinavého těla. Nikoho jsme nepotkali. Občas jsme vystoupali po několika schodech nebo zase sešli dva tři dolů. Nedokázal bych říct, jak dlouho to trvalo, jestli pár minut nebo pár hodin, ta chodba smazala všechny záchytné body v prostoru i v čase. Konečně se Orschwir zastavil před masivními dveřmi okovanými nazelenalou mědí a čtverhrannými hřeby. Oslnilo mě mléčné světlo. Musel jsem chvilku zůstat ve tmě za zavřenými víčky, abych se mohl vrátit do světla. A vidět.

Byli jsme v zadní části za domem, kterou jsem nikdy nespatřil, leda z velké dálky, když jsem se procházel nahoře po hřebenech. Věděl jsem, že se tam nacházejí budovy, které střeží veškeré bohatství starosty a před ním jeho otce a otce jeho otce. Růžové chrochtající bohatství, které tráví čas tím, že se válí v bahně. Kvičící bohatství, co nadělá po celý den randálu jako všichni čerti dohromady.

Zlatem Orschwirových byla prasata. Už několik generací jejich rodina žije a bohatne z prasečího sádla. V okruhu padesáti kilometrů se nenajde tak významný chovatel. Každé ráno odjíždí ze statku několik vozů a odváží zvířata už poražená nebo šílící a pištící z toho, co je čeká, do vesnic, na trhy a do okolních řeznictví. Tenhle pěkně uspořádaný taneček nedokázala narušit ani válka. I za války lidi jedí. Rozhodně aspoň někteří.

Když tři měsíce po vypuknutí války, po tom velkém okamžiku ohromeného klidu, kdy všichni hleděli k východu, napínali sluch, jestli nezaslechnou dusot holínek, který vydávali zatím neviditelní Fratergekeime – tak se říkalo těm, co sem chodili rozsévat smrt a popel, lidem, co ze mě udělali zvíře, lidem, co se nám podobají a které jsem já dobře znal, protože jsem dva roky studoval v jejich Hlavním městě, lidem, s nimiž se mnozí z nás stýkali, jelikož k nám často chodívali za obchodem nebo na posvícení a mluvili jazykem, který je dvojčetem toho našeho a jemuž snadno rozumíme –, když tedy byly hraniční přechody smeteny jako papírové kytky odfouknuté dítětem, s Orschwirem to ani nehnulo: dál choval svá prasata, prodával je a jedl. Jeho vrata zůstala bez poskvrnky. Nikdo na ně nenamaloval nějaké sprosté znamení. Ti, co vítězně pochodovali našimi ulicemi, byli sice tak trochu odpovědní za hloupou smrt jeho dvou synů, ale on jim bez výčitek přenechával nejtlustší ze svých vepřů za stříbrňáky, které po hrstech vytahovali z kapes a které určitě předtím někde nakradli.

V první ohradě, kterou mi Orschwir ukázal, si pár desítek několikatýdenních selat hrálo na čerstvé slámě. Běhala jedno za druhým, vrážela do sebe, za veselého kvičení se škádlila rypáky. Orschwir jim hodil tři lopaty zrní. Seběhla se na jídlo.

V další ohradě přecházeli sem a tam osmiměsíční pašíci, vyzývavě do sebe strkali. Byla mezi nimi cítit podivná, bezdůvodná násilnost a agresivita, kterou navenek nic neospravedlňovalo ani nevysvětlovalo. Už to byla pořádně tlustá zvířata se svěšenýma ušima a zuřivým, tupým výrazem. Ostrý pach štípal do nosu. Sláma, na níž se vepři vyvalovali, byla plná výkalů. Chrochtání pleskalo o dřevěnou stěnu a bušilo do spánků. Měl jsem chuť odtamtud hodně rychle vypadnout.

Ještě dál v poslední ohradě podřimovala dospělá prasata. Obrovitá. Sinalá. S hřbetem dlouhým jako loď. Všechna na boku. Všechna se válela v černém bahně hustém jako melasa, funěla, rypáky otevřené. Některá na nás hleděla znechuceně. Jiná ryla v hlíně pod sebou. Člověk by řekl obři začarovaní ve zvířata, bytosti odsouzené k strašlivé proměně.

„Fáze života,“ zamručel Orschwir, už jsem na jeho přítomnost skoro zapomněl a při jeho hlasu jsem sebou škubl. „Nejdřív jsi viděl nevinnost, potom hloupou nevrlost a tady pak moudrost…“ pokračoval. Nechal uplynout nějaký čas a pak pomalým a velmi hlubokým hlasem zase spustil. „Ale někdy, Brodecku, není moudrost taková, jak lidi myslej. To, co vidíš před sebou, jsou šelmy. Opravdový šelmy, a i když vypadaj jak pozemský velryby, jsou to šelmy bez srdce a bez rozumu. A taky bez paměti. Pro ně je důležitý jenom jejich břicho, nemyslej na nic jinýho, než jak si ho nacpat.“

Odmlčel se a podíval se na mě se záhadným úsměvem, který mu proťal hrubé rysy tváře. Na knírech mu ulpěly drobky chleba a rty se mu ještě trochu leskly tukem ze špeku.

„Klidně by sežrali vlastního bratra, vlastní tělo, ani by nemrkli, je jim to jedno. Koušou, polykaj, kaděj, pořád dokola, donekonečna. Nikdy nemaj dost. A všechno je pro ně dobrý. Sežerou totiž všechno, Brodecku, a nelámou si s tím hlavu. Všechno… Chápeš, co ti říkám? Nic po sobě nenechaj, žádnou stopu, žádnej důkaz. Nic. O ničem nepřemýšlej, Brodecku. Neznaj výčitky. Žijou. Minulost je pro ně neznámá. Nemyslíš, že maj pravdu?“

VI

Snažím se k těm chvílím co nejvíc přiblížit, i když bych nejradši ze všeho na ně zapomněl a utíkal, utíkal daleko s lehkýma nohama a vyčištěnou hlavou.

Mám pocit, že nejsem pro svůj život stvořený. Chci říct, že mi život ze všech stran přetéká, že není na míru člověka, jako jsem já, že je naplněn příliš mnoha věcmi, příliš mnoha událostmi, příliš velkou bídou, příliš velkou slabostí. A co když je to moje chyba? Co když sám neumím být člověkem? Co když neumím vzít, nebo nechat, vybrat si. Nebo je to možná chyba století, ve kterém žiju a které je jako velký trychtýř, do něhož se vylévá všechno přebytečné z našich dní, všechno, co řeže, stahuje z kůže, drtí a seká. Někdy mám pocit, že mi hlava už už vybuchne jako soudek střelného prachu.

Ten nešťastný den hned nazítří po Ereigniës není přece tak daleko. A přesto mi uniká mezi prsty. Vzpomínám si jen na některé scény a na některá slova, velmi přesná a jasná, která svítí na pozadí hluboké noci. A taky si vzpomínám na svůj strach, jako kdyby se strach od nynějška stal mým oděvem. Oděvem, který se mi ještě pořád nepodařilo strhnout, naopak, svírá mě, jako by se s každým týdnem o něco srazil. Nejpodivnější je, že když byl ze mě v táboře pes Brodeck, nebál jsem se. Tam už strach neexistoval, byl jsem nad ním. Strach totiž patří ještě k životu. Jako hyeny musí kroužit kolem mršiny, nemůže být strach bez života. Život mu poskytuje stravu a udržuje ho. Ale já byl na okraji života. Už jsem byl uprostřed řeky.

Když jsem odešel z Orschwirova statku, bloumal jsem, myslím, ulicemi. Bylo ještě časně ráno. Pořád jsem před sebou viděl ta prasata povalující se na boku, jak na mě hledí ponurým pohledem. Snažil jsem se tu vidinu zaplašit, ale byla neodbytná. Zapustila ve mně kořeny, které nikdy nedokážu vymýtit. Ta zvířata s obrovskými čumáky, nafouklými panděry a očima, s těma bledýma očima, které mě zkoumaly, a taky zápachem. Panebože… To všechno mi vířilo v hlavě, prasata, důvěřivá tvář Anderera, divoký rej bez hudby, jen s jedinými houslemi Orschwirova strašlivého klidu.

Ocitl jsem se před kavárnou matky Pitzové vedle staré prádelny. Zašel jsem tam nejspíš proto, abych si byl jistý, že nikoho nepotkám, přinejmenším žádného muže. Chodí sem jenom stařenky, scházejí se tu v jakoukoli denní dobu, ale hlavně v podvečer nad bylinkovým čajem nebo malými sklenkami kořalky s jalovcem a trochou cukru – u nás se jim říká Liebleich, „svůdnice“.

Po pravdě řečeno to není tak docela kavárna. Je to obytná místnost sousedící s kuchyní. Jsou tam tři stolky pokryté vyšívanými dečkami, kolem nich pár židlí, úzký krb, který špatně táhne, pokojové rostliny v glazovaných nádobách a na zdi hodně vybledlá fotografie mladíka usmívajícího se do objektivu a uhlazujícího si dvěma prsty knír. Matka Pitzová už oslavila pětasedmdesátku. Je shrbená skoro do pravého úhlu. Když ji děti vidí na ulici, pokřikují na ni Die Fleckarei – „příložník“. A ten mladý muž na snímku je její manžel Augustus Pitz, který zemřel před půl stoletím.

Nejspíš jsem jediný muž, který čas od času k matce Pitzové zajde. Někdy mi pomáhá. Proto tam chodím. Zná všechny rostliny z náhorní roviny, i ty nejvzácnější, a když je nemůžu najít ve svých knihách, dojdu se jí zeptat a pak strávíme pár hodin povídáním o kytkách a travách, pěšinách a mlází, pastvinách, které spásly pysky ovcí, koz a krav a ohladil nikdy neustávající vítr, o všech těch místech, kam už hezky dlouho nemůže chodit.

„Přistřihli mi křídla, Brodecku… Můj opravdový život byl tam nahoře, na vysokých pastvinách se stády. Tady se dusím, vzduch se moc tlačí dolů. Jsme jako červi, vlečeme se při zemi. Polykáme prach, kdežto tam nahoře…“

Má ty nejkrásnější herbáře, jaké znám. Celou skříň nacpanou k prasknutí velkými knihami s přebaly z načernalého papíru, do nichž celá léta vkládala horské květiny a byliny. Pod každý vzorek pečlivým písmem poznamenala místo a den sběru, vzhled oblohy, vůni květiny, její přesné barvy, kterým směrem se natáčela, a někdy připojila i drobný komentář, který s tím nijak nesouvisel.

„Tak co, Brodecku, zase jsi přišel kvůli Velký knize mrtvých?“ – přesněji řekla v dialektu De Buch vo Stiller un Stillie, což zní méně tragicky a jemněji.

Takhle mě přivítala toho nešťastného dne, když jsem otevřel dveře se zvonkem. Zavřel jsem je za sebou, jako kdybych měl někoho v patách, nejspíš s ustaraným výrazem ve tváři a spiklenecky rychle, a šel jsem se posadit ke stolku zastrčenému až dozadu do kouta, jako kdybych se v něm chtěl ztratit. Požádal jsem ji o něco hodně silného a horkého, protože jsem se klepal jako stará řehtačka ve velikonočním větru. Byl jsem promrzlý. Přitom slunce už vystoupilo na nebe a majetnicky se tam rozvalilo.

Matka Pitzová přišla za chviličku s kouřícím šálkem. Pokynula mi, abych se napil. Poslechl jsem ji jako malý kluk. Zavřel jsem oči, nechal jsem nápoj, ať se ve mně rozlije. Zahřálo mi to krev, pak ruce a pak hlavu. Rozepnul jsem si sako a uvolnil límec u košile. Matka Pitzová na mě hleděla. Stěny se pomalu pohybovaly jako listy topolu a židle taky, zdálo se, že k nim chtějí dojít a vyzvat je k tanci.

„Co je s tebou, Brodecku? Uviděl jsi čerta?“

Držela mě za obě ruce a tvář měla blizoučko. Má veliké zelené oči, moc krásné, se zlatavými odlesky kolem duhovek. Vzpomínám si, jak jsem si pomyslel, že oči nestárnou a že umíráme a pořád ještě máme oči dítěte, vždycky, oči, které se jednoho dne otevřely na svět a už ho neopustily.

Trochu mnou zatřásla a zopakovala otázku.

Co ví a co jí asi můžu říct? Včera večer byli ve Schlossově hospodě jen chlapi a s těmi jsem uzavřel dohodu. Když jsem se vrátil domů, nic jsem svým ženám neřekl, a dneska ráno jsem odešel, ještě než se probudily. A ostatní? Udělali všichni ostatní totéž se svými ženami, sestrami, matkami, dětmi?

Pořád ještě mi trochu tiskla ruce, jako kdyby z nich chtěla vymáčknout pravdu. V duchu mi defilovala slova:

„Ale nic. Nic se neděje, matko, nic vážného, jen samé obyčejné věci: včera večer zabili chlapi z vesnice Anderera. Došlo k tomu ve Schlossově hospodě, úplně jednoduše, jako když se rozdají karty nebo podepíše kupní smlouva. Už dlouho se to chystalo. Já přišel až potom, přišel jsem tam pro máslo, nebyl jsem u toho vraždění. Jenom mě pověřili, abych sepsal Zprávu. Mám v ní vysvětlit, co se dělo od doby, kdy k nám přišel, a proč ho museli zabít. To je všechno.“

Ta slova přes mé rty nevyšla. Zůstala uvnitř. Nechtělo se jim ven. Přitom jsem se snažil. Stařenka vstala, zašla do kuchyně a vrátila se s růžovým smaltovaným kastrůlkem. Vylila mi zbytek nápoje do šálku, pokynula mi, ať to vypiju. A já to vypil. Stěny se zase začaly kymácet. Bylo mi horko. Matka Pitzová znovu odešla. A když se vrátila tentokrát, nesla v náručí jednu z těch velikých knih, jeden ze svých herbářů. Na přebalu byla nálepka s nápisem Blüte vo Mai un Heilkraüte vo June, který bych přeložil asi jako „Májové květy a červnové byliny“. Položila knihu na stůl přede mě, posadila se vedle mě a otevřela ji.

„Koukni se na chvilku na moje Stillies, Brodecku, přijdeš na jiné myšlenky.“

V tom okamžiku jsem ucítil, že se mi Anderer, jako by přivolaný těmi slovy, dívá přes rameno, urovnává si brýle ve zlatých obroučkách, jak jsem ho to často vídal dělat, a pak se na mě usmívá svou dobrotivou kulatou tváří příliš rychle vyspělého dítěte, než skloní mohutnou hlavu ověnčenou kadeřavými licousy, aby si v knize matky Pitzové se zalíbením prohlížel suché listy a spící korunní plátky.

Už jsem říkal, že mluvil jen málo. Velmi málo. Někdy, když jsem se na něj díval, vytanuly mi na mysli některé postavy světců. Svatost je hrozně zvláštní věc. Když se s ní člověk setká, má ji často za něco jiného, úplně jiného, za lhostejnost, výsměch, spiknutí, chlad nebo drzost, možná i opovržení. Plete se, a to ho naštve. A tak se dopustí nejhoršího. Určitě právě proto končí všichni světci jako mučedníci.

VII

Měl bych vylíčit příchod Anderera k nám, ale mám strach: strach, že probudím přízraky, a strach z ostatních. Těch z vesnice, kteří už nejsou ke mně jako dřív. Včera například mi Fritz Aschenbach, kterého znám přes dvacet let, neodpověděl na pozdrav, když jsme se potkali na svahu Jornetze. On se vracel z dřevorubeckých prací, já se šel podívat, jestli ještě rostou lišky. Nevěřil jsem svým očím. Zastavil jsem se, otočil a řekl mu: „Co je, Fritzi, to se už nezdravíme?“ ale on ani nezpomalil krok, neobrátil se, jenom si pořádně stranou odplivl, a bylo. Možná byl tak pohroužený do svých myšlenek, že mě neviděl ani neslyšel. Ale jakých myšlenek? O čem? Nejsem blázen. Nestává se ze mě blázen. Přece je tu i smrt Diodèma! Další smrt! A že to byla prazvláštní smrt, o tom zanedlouho povím. Od dob tábora vím, že vlků je víc než beránků.

Anderer přišel 13. května vpodvečer, příští jaro tomu bude rok. Byl to takový přívětivý den v plavých barvách. Večer se blížil po špičkách, jako kdyby nechtěl rušit. Na polích kolem vesnice a na pastvinách položených výš, všude, kam až oko dohlédne, bylo vidět jen bílé a žluté vlnění. Mladá tráva téměř zmizela pod kobercem pampeliškových květů. Vítr jimi pohupoval, pročesával je nebo ohýbal, podle nálady, zatímco nad nimi oblaka kvapem uháněla na západ a zalétávala do průrvy v Prätze, kde mizela nadobro. Na náhorních pastvinách ještě odolávalo pár sněhových kožíšků prvnímu teplu, které z nich ale den po dni upíjelo a brzy je změní v čiré chladné kaluže.

Mohlo být tak pět, půl šesté, když Gunther Beckenfür, který zrovna spravoval střechu své pastevecké chatrče na zadním svahu Bourenkopfu, zahlédl na silnici od hranice, kde po válce není jakživo nikoho vidět, kam nikdo nechodí a ani by ho to nenapadlo, podivnou družinu.

„Pěkně se courali,“ to mluví ke mně na mou žádost, abych si mohl do zápisníku zaznamenat všechna slova, která mi říká, doopravdy všechna. Jsme u něho doma. Nalil mi sklenici piva. Píšu. Ožižlává cigaretu, kterou si právě ubalil napůl z tabáku a napůl z mechu a která do místnosti vysílá pach spálené rohoviny. V jednom koutě sedí jeho starý otec, matka mu zemřela už dávno. Stařík si povídá sám pro sebe bublavým zvukem vycházejícím z úst, v nichž mu zbyly jen dva nebo tři zuby, a přitom neustále pokyvuje svou drobnou ptačí hlavičkou po způsobu kostelních andělíčků na mince. Venku začal padat sníh. První sníh, ten, z něhož se radují děti a který oslňuje panenskou bělostí. Někdy zalétne až k oknu a zvědavě nás okukuje, jako by se na nás upřely stovky očí, a pak polekaně odvane ve velkých kotoučích na silnici.

„Skoro ani nepostupovali dopředu, jako kdyby ten chlapík převážel sám kupu žulovejch patníků. Dokonce jsem všeho nechal a dlouze ho pozoroval, jestli se mi to nezdá, ale ne, nezdálo se mi to, viděl jsem to dobře, ale ještě jsem nevěděl, co vlastně vidím, zaběhnutý zvířata, pomyslel jsem si nejdřív, nebo lidi, co zabloudili, nebo taky prodavači bůhví čeho, protože to už jsem si uvědomoval, že v tom hloučku je i něco lidskýho. Zamrazilo mě, to si pamatuju, úplně mě zamrazilo, ale ne zimou, přeběhl mi mráz po zádech ze vzpomínky na válku, na silnici za války, na tu hnusnou podělanou silnici, co nám sem přivedla jen neštěstí a bídu, a právě po týhle silnici šla lidská postava se dvěma zvířaty, o kterejch jsem ani nevěděl, jestli je to kráva nebo kůň. Musel přijít tam od nich, od Fratergekeime, od těch parchantů ze špinavýho semene, co vylezli z prohnilejch břich svejch starejch kurevskejch matek… Vzpomínáš, co ty sráči provedli Cathorovi?“

Přikývl jsem na souhlas. Cathor byl dráteník. A taky Bekenfürův švagr. Chtěl Fratergekeime přechytračit, když přišli do vesnice, ale prohrál. Možná se k tomu ještě vrátím.

„Vrtalo mi to hlavou tak, že jsem odložil tašky i kladívko. Promnul jsem si oči, přimhouřil je, snažil jsem se dohlídnout co nejdál. Vypadalo to jako zjevení z jinejch časů. Byl jsem z toho tumpachovej. Fakt postava jak z pouti, chlap vyšňořenej jak před sto lety poklusával s těma svejma cirkusovejma zvířatama, jako kdyby byl na přehlídce nebo vyšel z loutkovýho divadla.“

Tady u nás koně už dávno porazili a snědli. A co válka skončila, nikoho nenapadlo si je znovu pořídit. Nikdo už je nechtěl. To raději osly a muly. Hloupá zvířata, která v sobě nemají nic lidského a žádnou vzpomínku na hřbetě. Takže vidět někoho přijíždět na koni, to muselo nutně znamenat, že přichází hodně z daleka, že neví nic o našem kraji, o tom, co se tu dělo, o našem neštěstí.

Ne že by jezdit na koni bylo něco zastaralého, od války jsme tak trochu couvli v čase dozadu; všechna bída, kterou zasela, vzklíčila jako semínka v příhodnou jarní dobu. Ze stodol se vytáhlo nářadí ze starých dob nebo se zfušovalo z toho, co se nezničilo nebo nerozkradlo, rozvrzané káry, žebřiňáky poskládané z kdoví čeho. Oře se radlicemi vykovanými před víc než stoletím. Seno se obrací silou paží. Všichni se vrátili nazpátek, jako kdyby lidská doba dostala velkou škytavku a pořádně všechny nakopla do zadku, aby museli začít skoro od nuly.

Zjevení pomalu poklusávalo, rozhlíželo se prý napravo nalevo, rukou popleskávalo osedlaného koně po krku a asi k němu často promlouvalo, protože se mu pohybovaly rty. Druhé zvíře bylo přivázané k prvnímu. Byl to starý osel, ale ještě statný, s pevnými spěnkami, kráčel jistým krokem, nebyla na něm vidět ochablost ani nepodklesával pod tíhou tří velkých kufrů, které měl naložené na hřbetě a které vypadaly jako pěkně těžké, a k tomu mu ještě po stranách visely různé vaky jako svazky cibule z trámů v kuchyni.

„Konečně přece jenom dorazil ke mně. Koukal jsem na něj, jako kdyby to byl duch nebo Teufeleuzeit, o kterým mi vykládal otec, když jsem byl kluk, aby mě postrašil. Povídal, že žije v norách všude možně v kotlině, mezi liškama a krtkama, a žere děti, co zabloudily, a malý ptáčata. Smekl klobouk, tu směšnou hučku jako ohoblovanou dokulata, a obřadně mě pozdravil. Pak začal slézat z koně, pěknýho zvířete se zářivou lesklou srstí, který v sobě mělo takovej vznešenej půvab. Sklouzl mu podél břicha, funěl přitom a otíral si o něj to svoje děsný panděro. Když už stál na zemi, oprášil si ten svůj oblek jak z operety, něco na způsob redingotu samej samet a plátno s různejma podivnejma cetkama a karmínově červenejma prýmkama. Obličej měl fakt jak pumlíč, pleť pěkně vypjatou a na líčkách červenou. Osel trochu zanaříkal. Kůň v odpověď zahejbal krkem, a vtom mi ten legrační chlapík s úsměvem povídá: ,Žijete v nádherném kraji, pane, ano, opravdu nádherném…‘

Myslel jsem, že si ze mě dělá srandu. Žádný z jeho zvířat se nepohnulo, byli zdvořilost sama jako jejich pán, ani se pysky nedotkli pěkný trávy před sebou, což by každý jiný udělalo bez okolků. Jenom po sobě koukali a občas vyměnili pár slov ve zvířecí řeči. Potom ten chlap vytáhnul hodinky na řetízku, podivil se, kolik je hodin, úsměv se mu ještě víc roztáhnul, hlavou ukázal tam k nám a řekl mi jen: ,Musím tam dorazit před setměním…‘

Nevyslovil jméno naší vesnice. Jenom hlavou pokynul tím směrem a vlastně ani nepočkal, co já na to. Věděl moc dobře, kam jede. To teda věděl! A to je na tom fakt to nejpodivnější, nebyl to člověk, kterej se ztratil v horách, byl to někdo, kdo chtěl k nám, prostě a dobře k nám!“

Beckenfür zmlknul a naráz do sebe hodil pátou sklenici piva. Potom otupěle zíral na desku stolu, na níž zářezy a rýhy vykreslovaly tajuplné postavy. Za okny padal sníh, teď už rovně dolů a pravidelně. Tímhle tempem se ho za noc může na střechách a v ulicích nakupit metr. To potom budeme ještě víc na samém konci světa, kde už jsme tak jako tak. A právě to není moc dobré: osamělost přivádí některé z nás na podivné myšlenky, k vytváření pokroucených a vratkých konstrukcí. A znám spoustu takových, kteří se tím baví a za pár zimních večerů se z nich můžou stát dost podivní architekti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Brodeckova zpráva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.