Original title: Susan Jane Gilman: THE ICE CREAM QUEEN OF ORCHARD STREET

Copyright © 2014 by Susan Jane Gilman

Cover design © Jennifer Heuer

Cover image: found vintage postcard

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2015

Translation © Milena Pellarová, 2015

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Veronika Klementová

První vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď výsledkem autorovy fantazie, anebo jsou použity fiktivně, a proto jakákoli podobnost se skutečnými živými či mrtvými osobami, obchodními společnostmi, událostmi či místy je čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky,

fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-958-1 (ePub)

ISBN 978-80-7321-959-8 (mobi)

Stevemu Blumenthalovi

&

Franku McCourtovi

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Když jsme byli v Americe tři měsíce, porazil mě kůň. Nevím přesně, kolik mi tenkrát bylo. Možná šest? V době, kdy jsem se narodila, se u nás matriky ještě nevedly. Pamatuju si, že jsem běžela po Hester Street a hledala tatínka. Bledou oblohu nad mou hlavou lemovaly střechy a železná požární schodiště, kroužili na ní holubi, pouliční prodavači křičeli, slepice kdákaly a odněkud se skřípavě a s přestávkami ozýval kolovrátek. Kolem kár se zbožím se zvedala vysoká oblaka prachu, v nichž názvy obchodů povlávaly jako prapory. Najednou jsem uslyšela klapot a vzápětí jsem ležela na zemi. Na zlomek vteřiny jsem zahlédla kopyto, potom mnou projela řezavá bolest a propadla jsem se do tmy.

Kůň, který mě srazil, táhl zmrzlinářský vozík. Osud si se mnou podivně zahrál, nemyslíte? Kdyby mě zmrzačil dejme tomu hadrář nebo uhlíř, nikdy by ze mě nebyla Lillian Dunkleová, kterou zná celá Amerika. Legenda by se ze mě zcela jistě nestala.

Veřejnost si odjakživa myslí, že jsem k bohatství přišla díky manželovi. Musím říct, že média z nějakého důvodu úspěšné ženy nesnášejí a odmítají jim přiznat sebemenší zásluhy. Příšerná fotografie, kterou teď noviny neustále tisknou a na které vypadám jako Joan Crawfordová, když dostává klystýr, mluví za všechno. Vždycky člověka odsoudí tak rychle!

Ale milánkové, vzpomeňte si na naši Pohádkovou tundru, sypanou na přání čokoládovými hoblinkami, barevným dražé, lentilkami či sekanými buráky, Fondánové štěně nebo na náš nejznámější výrobek, Vanilopku ve tvaru firemní značky, stylizované gorilky, zdobený strouhaným kokosem a s náplní křupavých sušenek podle tajného receptu. Poprvé jsme s ním přišli na Den otců a pak ho lidi kupovali k narozeninám, ale uvědomujete si, kolik z vás si objednalo nějakou jeho verzi na svatbu? Jednou jsme udělali na zakázku pro hostinu v Soyossetu opici tak obrovskou, že stačila pro dvě stě patnáct lidí. Kdyby si Bert nezapomněl ten zatracený foťák, dostali bychom se do Guinessovy knihy rekordů.

Barevná věž, Mátový Everest, Karamelák. Tohle všechno – a každoročně jsme toho prodali miliony – byly moje nápady podle mých receptů. V době největšího rozkvětu jsme měli po celých Státech tři sta dva obchodů. Zrevolucionalizovali jsme výrobu i marketing a zavedli franšízu. Čí myslíte, že to byla zásluha? Sám prezident Dwight D. Eisenhower o mně řekl, že jsem „Zmrzlinová královna Ameriky“. Mám jeho podepsanou fotografii (samozřejmě i s Mamií, které jako obvykle visí kolem krku perly a jako obvykle ukazuje ty svoje divné zuby), na níž si s námi v Růžové zahradě potřásá rukou. Já mám na sobě svůj první kostým od Coco Chanel v barvě jahodové zmrzliny a to bylo celá léta předtím, než ji proslavila Jackie Kennedyová! Dnes vlastním přes třicet rytých plaket, trofejí a stuh, mísu z broušeného skla a příšerný památeční popelník z cínu, který bych hrozně ráda někomu věnovala, jenže jak se člověk může zbavit něčeho, co má na sobě vyryté jeho jméno a čím ho obšťastnila Asociace pro výzkum dětské cukrovky? Kromě toho jsem dostala bezpočet diplomů: od Severokarolínské obchodní komory, Americké mlékárenské asociace, Dowovy chemičky, a dokonce od Institutu Mahariši Maheše Jógiho z Rišikéše v Indii. Jogíni mají zřejmě zmrzlinu v oblibě, což bych do nich nikdy neřekla.

Ale když se dnes moje jméno objeví na veřejnosti, nikdo si nevzpomene na nic jiného než na sprosté titulky v novinách, připomínající jeden drobný incident v živém televizním vysílání, obvinění z úniku daní, jedno zatčení (jistě nemusím dodávat, že bylo neoprávněné), a v neposlední řadě na špatné vtipy toho šlemiela, komika Johna Carsona. Jestli je ten člověk zábavný, tak já jsem čínská císařovna.

Zrovna včera mě vnuk informoval, že moje jméno představuje jednu z odpovědí v poslední verzi znalostní stolní hry Trivial Pursuit. „Babi, neběhá ti z toho po zádech mráz?“ zeptal se. Když je člověk na světě dost dlouho, jen tak něco ho nepřekvapí, ale co teď zažívám, je učiněný hon na čarodějnice. Prokristapána, WPIX je přece jen místní stanice! A vysílali jsme v neděli v sedm ráno. V neděli! No, měla jsem pár skleniček, přiznávám. Jenže, milánkové, zkuste si celých třináct let moderovat připitomělý pořad pro děti, a pak uvidíme.

Ale počkejte, já vlastně předbíhám.

Dovolte, abych svůj příběh začala dávno předtím, než mi příjezdovou cestu k domu blokovaly vozy s televizními anténami zaparkované naproti přes ulici, mnoho let předtím, než jsme zahájili kampaň „Sobotní povyražení“, spustili výrobu zmrzlinových koktejlů s ovocem a uvedli na scénu klauna Šášu. Začnu na manhattanské Lower East Side, po které s károu taženou koněm jezdil tlustý zpocený chlapík, který prodával ledovou tříšť. Jeho příjmení, Dinello, bylo napsané na postranici červenými a zlatými písmeny, jejichž barva se odlupovala. Byl poslední svého druhu, protože většina ostatních pouličních prodavačů už v té době pracovala pro velkoobchod. Nosil klobouk s měkkou krempou a hnědou plátěnou halenu, a místo aby křičel jako ostatní, vyzpěvoval árie: „Mraženááá tříííšť!“ Byl báječný. Navzdory příšernému rámusu jsem jeho baryton slyšela až na začátek Hester Street.

Dinellova tříšť byla citronová nebo třešňová a vypadala jako žlutý nebo červený sníh. Jednou jsem místo večeře pro sebe a Floru kopeček třešňové koupila. Když jsme ji zhltly, měly jsme pusu ostře rudou jako bonbon. Byla to taková lahoda, že jsme si připadaly jako v ráji, ale hned nato jsme dostaly strašné výčitky svědomí, protože za ty dva centy jsme měly sehnat brambory. Od té doby jsem se ovládala, ale kdykoli jsme se ocitly na Hester Street, toužebně jsem sledovala, jak pan Dinello nabírá třpytivý kopeček do maličkého skleněného šálku, zákazník ho pečlivě vylizuje a vrací zpátky. Pan Dinello ho pak opláchl v zinkovém hrnci, který visel na zadní straně vozíku, a podal dalšímu zákazníkovi. Tak to tenkrát zkrátka chodilo.

Když naše rodina vystoupila z lodi, neměla ani vindru a většina přistěhovalců na tom byla stejně. Příběhy lidí, kteří přijeli do Ameriky s kapsami plnými peněz, mi lezou na nervy. Takže váš nejstarší bratr, lord XY, zdědil rodinné panství, kdežto vy jste si, chudáčku, musel pro jmění dojet až do Nového světa? Prosím vás, kdo by to chtěl poslouchat?

V době, kdy mě porazil kůň, jsme bydleli ve čtvrtém patře zadního traktu jednoho činžáku na Orchard Street. Krejčímu panu Lefkowitzovi jsme platili dva dolary týdně, aby nám dovolil nocovat v salonu na polštářích z pohovky, které matka vždycky večer rozložila na rozvrzané dřevěné bedny. Ve dne ještě se dvěma jinými ženami pro pana Lefkowitze pracovala a v oblaku nití stříhala látky.

Pokud se tatínek netoulal po ulicích, dělal u pana Lefkowitze taky a těžkou žehličkou, která se ohřívala na sporáku v kuchyni, žehlil košile. Když se horký kov se syčením dotkl bavlny, zavonělo to jako spálená vanilka. Já tu vůni milovala a za mnoho let jsem se ji snažila znovu vytvořit v našich laboratořích.

Rodiče pracovali dva metry od sebe, a přesto spolu neztratili slovo.

Abyste rozuměli, původně totiž do Ameriky jet nechtěli.

Tu noc, kdy jsme utíkali z vesničky Višněv, mi matka zašila do tajné kapsičky pod podšívku kabátu dvě stě rublů. Nějaké ušetřila, ale většinu jí z Jižní Ameriky poslal bratr, můj strýček Hyram. Kapsičku udělala v podpaží a ruce se jí přitom tak třásly, že se dvakrát píchla do prstu. Nebylo divu. Slyšeli jsme spoustu historek, jak prostředníci nějakou rodinu odvezli, okradli ji a vyhodili do příkopu u cesty napospas kozákům. Týden před odjezdem jsme se sestry ani já nesměly mýt, abychom vypadaly co nejhůř. Můj šedivý plstěný kabát patřil nejdřív Belle, potom Rose a nakonec ho nosila Flora. (Dokud byl naživu, dostával nové šaty jen Samuel.) Látka byla tak tenká, že se tomu kabát ani nedalo říkat. „Kdo by se na ten hadr dvakrát podíval?“ prohlásila matka. „Dítě, co má ponem jako ty, nikdo prohledávat nebude.“

Byla jsem mladší než sestry, nejmenší v celém štetlu. Narodila jsem se potom, co lůza odtáhla, vesničané zabednili rozbitá okna vyrabovaných domů, zametli střepy a umyli octem krev na podlaze. Zatímco se pohybovali po Višněvu mlčky jako mátohy, já pořád vesele mlela, jak to dovede jen nevědomé dítě. Taky jsem poskakovala, vykřikovala a smála se, přičemž jsem si zapomínala zakrývat rukou ústa, jak mě matka učila. Chodila jsem po dvoře a prozpěvovala si dlouhé písničky, které jsem si vymýšlela. Pamatuju si na dvě. Jedna se jmenovala „Žába ve studni“, druhá „Mám ráda slepice“. Tóny mi z hrdla stoupaly jako bublinky ze sodovky. Zpívat jsem prostě musela, stejně jako jsem musela houpat nohama, když jsem seděla na vysoké stoličce.

Ale hlavně jsem nedokázala krotit zvědavost.

„Mami, proč nám shořela stodola?“ zeptala jsem se třeba hlasitě. „Proč nemá Sol ruku? Jak to, že je Etta sirotek?“

Matka byla statná ženská s ostře řezanou zpustošenou tváří a předčasně prošedivělými vlasy. „To mám z tebe,“ prohlašovala a ukazovala na jeden bílý pramen po druhém. Měla obrovské ruce s vystouplými klouby, které hnětly těsto na kreplach a škubaly zkrvavená pírka z tuhých slepic, nosily ze studny vědra vody a každé páteční odpoledne vydrhly nejdřív sestry, potom mě a nakonec šatstvo a povlečení, dokud nebyly bez poskvrnky.

Každou chvíli se však ty ruce natáhly a daly mi takový pohlavek, že jsem nevěděla, čí jsem. Připadalo mi, že sotva otevřu pusu, dostanu za ucho nebo do zátylku a uslyším: „Řekla jsem, že už to stačí, Malko!“ Nebo: „Přestaň se předvádět, Malko.“ Či jen stručné: „Oj! Ty jedna!“ V pátek si v synagoze matka zamračeně stěžovala sousedkám: „To je ale hubatice hubatá!“ Pokaždé ke mně mávla rukou a nespokojeně mlaskla. „Ta její pusa nám všem jednou způsobí jen cores.“

Z toho, jak jsme odjížděli z Ruska, si pamatuju málo, v podstatě jen to, že jsem ležela pod hlávkami zelí v nějakém voze. Matka mě nacpala do smutného šedivého kabátu, jako by to bylo brnění. „Jestli ti někdo sáhne na kapsu, musíš spustit gešrej, jaký svět neslyšel, bubele. Nikomu nesmíš dovolit, aby se toho kabátu dotkl, ani tatínkovi, rozumíš?“

Přikývla jsem. Matka mi „holčičko“ říkala jen málokdy, takže jsem se zatetelila radostí, ale když mi urovnala límec, svraštila obočí a zadívala se na mě. „S takovou tváří si tě nejspíš nikdo nevezme,“ prohlásila. „Ale třeba ti pomůže ta tvoje šlejfírna.“

Muži s lucernami nás u kontrolních stanovišť komandovali naléhavým šepotem. Představovala jsem si, že lupiči a kozáci číhají v lese za každým stromem, takže jsem si celý den tiskla kabát k tělu a v duchu nacvičovala gešrej, při kterém stydla krev v žilách. Protože jsem nesla v podpaží všechno, co naše rodina vlastnila, neodvážila jsem se zpívat, broukat si ani mluvit nahlas.

Když jsme konečně za mnoho dní, možná i týdnů přijeli do Hamburku, museli jsme čekat na lavicích v registračním středisku židovského Hilfsvereinu. Matně si pamatuju nekonečně dlouhé ponuré chodby a ubikace, neustálý chaos, úzkost a pronikavý lidský pach. Všichni příchozí se chovali jako žebraví bezdomovci a taky se tak s nimi jednalo. Řeknu vám, že vermontským dojnicím se dneska dostává zacházení, o jakém se nám tehdy ani nesnilo. Mohla bych o tom vyprávět hodiny.

Jednou odpoledne se otec vrátil na lavici s kusem papíru, který byl posetý spoustou razítek. „Pojď,“ vyzvala mě matka, odvedla mě na záchod, kde to nesnesitelně smrdělo, a zavřela dveře. „Natáhni ruce.“ Sundala ze mě štípavý kabát prosycený prachem a začala ohmatávat podšívku. Vypadalo to, že tam rubly už nejsou. Někdo mi je musel ve spánku ukrást.

Ale pak matka zalovila hloub a konečně svazek vlhkých zmačkaných bankovek vytáhla. Když je přepočítávala, pyšně jsem vydechla.

„Co je?“ Vrhla na mě podrážděný pohled. „Mám tleskat slunci, že vychází?“

Odemkla dveře a ukázala na dvůr, odkud se ozýval dětský smích. „Jdi.“ Vzdychla si. „Teď můžeš vyvádět, jak chceš.“

Měli jsme v plánu jet do Kapského města, protože strýček Hyram a bratranci z Vilna vlastnili někde v Transvaalu obchod s textilním zbožím. Strýček byl zřejmě velmi zbožný, jelikož před pogromy studoval na rabína. Nikdy jsem ho neviděla, ale Bella povídala, že páchne jako vařená cibule, a Rose tvrdila, že má na levém oku tik, takže se člověku zdá, že na něj pořád mrká. Tatínek ho nejspíš neměl moc rád a neřekl mu jinak než „ten šmendrik“, ale strýček mu pravidelně posílal peníze a psal: „Přijeďte do Jižní Afriky. Dá-li Bůh, zaměstnáme tě jako účetního a Tillii jako prodavačku. Příležitostí je tady dost.“

Kapské město, Kapské město, opakovala jsem si v duchu. Dneska má každý atlas, televizi a může jít do knihovny, ale když já byla malá, v našem štetlu nikdo globus ani mapu nevlastnil. Jediná z mých sester neměla učebnice. Kde je ta Jižní Afrika? Nikdo nevěděl. Když jsme s doklady a markami (našetřené rubly i randy vyměnili rodiče v neskutečně vysokém kurzu a matka pak dlouho nadávala na prušácké ganovim) přišli do kanceláře lodní společnosti, nějaký muž ve frontě nás odvedl k obrovské vybledlé mapě připevněné na stěně. Tehdy jsem poprvé uviděla širý svět, seskupení klikyháků a kroužků, které prsty tisíců vystěhovalců a prodavačů lodních lístků tak zašpinily, že byly sotva vidět. Oceány měly světlemodrou barvu, pevnina růžovou a jednotlivé země od sebe oddělovaly světlezelené linky. Muž ukázal na vybledlou červenou hvězdu přímo ve středu mapy. „To je Hamburk,“ sdělil nám. Potom prstem přejel k malému černému kolečku až úplně dole. „A tady máte Kapské město.“

„Jedete tam taky?“ zeptal se tatínek.

Muž se zatvářil překvapeně. „Kdepak, já se stěhuju do Ameriky,“ odpověděl nakonec hrdě. Ukázal na tečku, která ležela ještě dál než Jižní Afrika, ale na stejné zeměpisné šířce jako Hamburk. „Do Milwaukee.“

Amerika: Milwaukee, New York, Pittsburgh, Chicago. Od chvíle, kdy jsme dorazili do registračního střediska, jsme jména těch měst slyšeli vyslovovat s nábožnou úctou. A-me-ri-ka! Někteří Židé jí říkali „goldene medina“ a nadšeně brebentili o dlažebních kostkách z čtyřiadvacetikarátového zlata a řekách plných mléka a medu. Paroplavební společnosti rozdávaly letáky a vystavovaly obrovské reklamy zachycující opulentní večírky na lodích, které nesly pasažéry k americké vlajce rozvinující se nad vodopádem zlatých mincí. Do úžasné, nádherné Ameriky jeli zřejmě všichni kromě nás. „Každý tam dostane zadarmo půdu,“ prohlásil někdo. „Sestra mi psala, že tam rostou stromy, z kterých prší jablka,“ tvrdil druhý. „Žije v kraji, co se jmenuje Connecticut.“

„Jakmile vystoupíte z lodi, okamžitě vás někdo zaměstná,“ informoval nás další člověk. „Za rok jste za vodou.“

Matka však zastávala názor, že všechny ty řeči jsou jen zbožné přání, a považovala je za naprosté nesmysly. „Co ty mešugene pitomci můžou vědět?“ zlobila se. „Odkdy nikdo nemusí pracovat? Úplně se pomátli.“

Rodiče koupili šest lístků do Kapského města, matka je složila a pečlivě mi je zastrčila pod podšívku do tajné kapsičky. Stala se ze mě rodinná pokladnička.

Kapské město. Kapské město.

Tři dny předtím, než jsme měli vyplout, se Rose probudila s pláčem. Podle mě ta holka neuměla nic jiného než fňukat. Pořád se klepala a věčně si naříkala na žaludek, na vyrážku od sluníčka nebo na slabost. Byla starší než já, měla bílou pleť a vypadala jako šálek z čínského porcelánu. Nechápala jsem, že ji baví pořád na sebe strhávat pozornost. „Mami,“ vzlykala a vyděšeně kroutila hlavou. „Já nevidím! Všechno mám před očima rozmazané.“

Za pár hodin nemohly otevřít oči ani matka a Bella s Florou. Snažily se to zakrýt a pod záminkou, že je jim zima, si stáhly šály hluboko do čela, ale z červených očí jim tekl lesklý hnis, šilhaly a neviděly na krok. Rose kvílela, Flora plakala. Ostatní vystěhovalci si od nás začali odsedat a vyhýbat se nám. Nic bych za to nedala, že nás někdo udal, protože se brzy objevili imigrační úředníci a nesmlouvavě odvedli matku a sestry do karantény. „Mají zánět spojivek,“ vysvětlil lékař. Naše jména vymazali ze seznamu cestujících. „Kdo má nakažlivou nemoc, nesmí na palubu,“ informoval otce jakýsi úředník. „To byste měl vědět.“

Otec na něj chvíli mlčky zíral. „Ale co budeme dělat?“ zeptal se nakonec. „Zaplatili jsme šest lístků a nezbyla nám ani vindra.“

„Až se vaše manželka a dcery uzdraví, můžete lístky vyměnit, pane Trejnovski. Za několik týdnů odjíždějí do Kapského města další lodi. Do té doby,“ úředník ukázal na přecpané lavice, „musíte čekat.“

„Jak dlouho?“ zeptal se zoufale otec.

Muž pokrčil rameny.

Tatínek pro nás našel místo na špinavé podlaze u stěny, protože na lavicích už by jablko nepropadlo. Když jsme těžce dosedli, zůstal zírat přímo před sebe a kousal si přitom dolní ret. Věděla jsem, že máme už jen pár marek, které nám vystačí sotva na týden. Byly v kapsičce pod podšívkou spolu s lodními lístky.

„Tati, za jak dlouho se maminka uzdraví?“ zeptala jsem se.

Trhl sebou. Kdykoli jsem ho oslovila, zatvářil se překvapeně. Měl čtyři dcery a často vypadal, že neví, která z nich vlastně jsem. Ve Višněvu se živil jako podomní obchodník a vetešník a vozil zboží od jednoho města ke druhému. Na kárce nikdy neměl totéž. Jeden týden prodával konvice, druhý okurky a další třeba ovčí vlnu. Často býval pryč celé týdny. Putoval po kraji, když jsem se narodila, a na cestách byl i v době, kdy vypukl pogrom. Zřejmě si tím zachránil život, ale matka mu při častých hádkách třesoucím se hlasem vztekle vyčítala, že kdyby se tehdy uráčil vrátit, mohl zachránit dědečka. Kdyby netrajdal bůhvíkde a bránil nás, neshořela by nám do základů stodola. Jak má ona sama rodinu ochránit, ptala se. Když se dostala do varu, taky mu předhazovala, že kdyby zůstával víc doma, možná by porodila dalšího syna a neměla jen čtyři dcery, které jsou naprosto k ničemu. „Jen se podívej! Nemáme nic než čtyři hladové krky, které musíme krmit a vyvdat!“ křičela. „Ale co můžeš čekat, když tady pořád nejsi? Jak bych mohla počít syna?“

Ode dne, kdy vstoupila do manželství, si matka zřejmě veškerá příkoří pečlivě střádala, aby s nimi mohla ve vhodnou chvíli vyrukovat. Představovaly něco jako věno, které neustále rozmnožovala. Otec vždycky její nářky vyslechl, pak rozhodil rukama a vzdychl: „Co po mně vlastně chceš, Tillie? Vypadám snad jako Bůh Všemohoucí?“

Když jsem teď vedle něj seděla, připadalo mi, že se dívám na krásný obraz. Nikdy jsem ho tak zblízka za plného denního světla neviděla. Měl výrazné souměrné rysy a řasy dlouhé jako okvětní plátky. O tom, jak je pohledný, se mluvilo v celé naší gubernii, kde měli Židé dovoleno bydlet. Jak jsem ho tak pozorovala, zdálo se mi, že dýchá celým tělem, a pevné svaly pod černým sakem i husté rezavé vlasy, které se mu kroutily pod kloboukem, mě uváděly v úžas. Můj tatínek. Nikdy jsem ho neměla jen pro sebe.

Zatahala jsem ho za kabát. „Tati? Můžou máma s Rose oslepnout? A Flora s Bellou?“

S povzdechem zavrtěl hlavou.

„Jaké to je, když člověk nevidí?“ zeptala jsem se dychtivě. „Můžou slepci jíst? Lžící nebo jen rukama? Dokážou jíst polívku?“

Zachmuřeně se pousmál, vstal a tmavěšedýma očima chviličku těkal po místnosti. Matka si často stěžovala, že ke své škodě nedovede chvíli posedět. Dokonce i o šábesu musel u stolu kývat nohou a bubnovat prsty do desky. Jiní otcové se celé hodiny hrbili nad Tórou, ale on vydržel studovat jen pár minut a pak musel jít něco spravit nebo prodat. Na rozdíl od většiny višněvských mužů nosil vousy ostříhané hodně nakrátko a klobouk frajersky posunutý do týla.

Teď se protáhl, přehlédl sál plný plačících dětí a mrzutých ženských a tiše hvízdl.

„Kindele, co bys tomu řekla, kdybychom se trochu prošli?“ zeptal se vzduchu nad mou hlavou, aniž na mě pohlédl.

Natáhl ke mně ruku s mozoly hladkými jako oloupané mandle. „Půjdeme na průzkum, jo?“ K mé obrovské radosti na mě mrkl.

A tak jsme se vydali na výpravu. On v černém kabátě a nízkém klobouku, já oblečená jako tehdy všechny děti, to znamená jako maličká dospělá, v dlouhé vetché sukni a podomácku uháčkovaném šálu, přes který jsem měla ten příšerný šedivý kabát. Do ulic lemovaných stromy ve městě, které tehdy bylo klenotem německé říše a třetím největším přístavem na světě, jsme vykročili ruku v ruce.

Hamburk byl protkaný kanály, na jejichž březích stály kavárny s kroucenými křesílky a hrázděné čtyřpatrové domy s věžičkami, které propichovaly oblohu jako jehlice do klobouku. Ze všech oken se řinuly vodopády červených pelargonií. Ta nádherná rozmařilost mi vyrazila dech.

Za chvilku jsme došli na jakési náměstí podobající se zahradě, kterou obklopovalo krásně tepané zábradlí a ve které stála kašna zdobená anděly. Kolem se tyčily budovy s podloubím. Samozřejmě jsem v životě nic podobného neviděla a navzdory dlouhým cestám platilo totéž i pro tatínka. Před příjezdem do Hamburku nikdo z celé rodiny neviděl ani záchod v domě, tramvaj nebo elektrické světlo. Dokonce i synagogu v našem štetlu osvětlovaly jen lucerny a svíčky.

Stáli jsme uprostřed čtvrti Neustadt. „To je, co?“ pronesl tatínek s očima upřenýma na věž radnice.

S pomocí té věže, která mu sloužila jako střelka kompasu, mě pak vodil z ulice do ulice. „Tati, podívej!“ Užasle jsme civěli do výloh Konditorei a Bäckerei, na obchody s látkami, mýdlem, mastmi, na police s porcelánovými miskami plnými mátových bonbonů a kandovaného ovoce. Svět najednou ožil barvami. Pak jsme na široké třídě spatřili majestátní budovu s nádherným vchodem, po jehož obou stranách visely zářivé obrázky. Tatínek se zastavil a posunul si klobouk z čela.

„Kdo dokázal něco takového postavit?“ zeptal se s údivem. Nápisům nad markýzou jsme pochopitelně nerozuměli, ale oba jsme okamžitě pochopili, že lákají kolemjdoucí dovnitř. Bylo pozdě odpoledne. Vedle vchodu stála budka s okénkem, ale nikdo za ním neseděl. Hned u ní jsme uviděli otevřené dveře zapřené cihlou. „Můžu tam?“ zašeptala jsem.

Tatínek mi položil ruce na ramena a strčil mě dovnitř.

Ocitli jsme se ve vestibulu s červenými sametovými závěsy, za nimiž zněla hudba, ale jinak se odtamtud nic jiného neozývalo. Váhavě jsem vkročila do mezery v sametu. Stáli jsme v zadní části sálu černého jako tunel, ve kterém se líně vznášely bílé spirály kouře. Na stěně před námi, poseté černými a bílými zrníčky, trhaně tančili dva lidé. Vypadali živí a zároveň neživí, jako by je stvořil dlouhý jasný paprsek prachu. Byla jsem už dost stará na to, abych věděla, že se dívám na obrázek, ale tenhle se rychle pohyboval. Stiskla jsem tatínkovi ruku. Před námi blikotal pohádkový svět. Užasle jsem se dívala, jak ti zvláštní lidé v překrásných cizokrajných šatech tančí v jakémsi salonu kolem křesel s háčkovanými dečkami, elegantních elektrických lamp a bachratého křídla. Štíhlounká dáma s tmavými rty oblečená v třpytivé róbě ležela na pohovce. Okamžitě jsem zatoužila být jako ona.

V tu chvíli mi na rameno dopadla těžká ruka a jakýsi muž začal na tatínka něco hněvivě syčet. Ať už šeptal co chtěl, překlad jsme nepotřebovali. „Pcha!“ zasmál se pohrdavě otec, ale vzal mě za ruku a rychle mě vyvedl zpátky na ulici. „Šejgec jeden sprostá,“ utrousil a zahodil nedopalek. Až do té chvíle jsem netušila, že kouří. „Ále co,“ usmál se, když ho rozmačkával podpatkem, a spiklenecky na mě mrkl. „Užili jsme si, viď, kindele?“

Po návratu tatínek ostatním chlapům vyprávěl, co jsme viděli. Protože jsem byla moc malá, aby mě mohl nechat samotnou, propašoval mě na mužské ubikace. Tam mě posadil do kouta na rohož a stejně jako ostatní na mě okamžitě zapomněl. Připadalo mi to tam trochu jako v synagoze. Většina mužů měla na hlavě klobouk nebo jarmulku a skláněla se nad modlitební knížkou, někteří seděli se zavřenýma očima opření o zeď, ale pár si jich u zadní stěny udělalo něco jako zábavní klub. Klobouky a saka si sundali a naházeli je na zem, kouřili, hráli karty a podávali si lahev. Tatínek mezi nimi trůnil na židli jako car, nohy měl natažené před sebou, límeček košile rozepnutý a rukávy vyhrnuté až k lokti. Byl mnohem živější, než jak jsem ho kdy viděla doma, choval se sebevědomě, plácal kamarády po zádech, žertoval s nimi a bral si od nich cigarety.

„Co jsi dneska viděl, byl biograf,“ prohlásil podsaditý chlapík s obličejem poďobaným od neštovic. Pokaždé, když pleskl kartu na židli, povislé tváře se mu zatřásly. Páchl mokrou vlnou, kouřem a shnilou cibulí. „A vymysleli ho v Americe.“

„Jen pěkně sleduj lodě, Heršle,“ prohlásil jakýsi vychrtlík a uhodil otce do ramene. „Za tři neděle budu v jedné sedět.“

Tatínek se zasmál.

„Co se řehtáš? Myslíš, že jedu do Ameriky, abych se tam živil jako krejčí? Tam může člověk dělat, co se mu zamane.“

„Co jsem slyšel, tak v Africe si moc biografu neužiješ, Herši.“ Poďobanec se zakřenil. „Rád bych věděl, co za Žida se z Ruska vypraví do Afriky. Nestačí ti, že jsme čtyřicet let bloudili po poušti? Máš chuť dát si čtyřicet dalších?“

„Kozáci ti taky nestačí?“ přidal se muž v roztrženém hnědém kabátě.

Otec vyskočil, odkopl židli stranou a posunkem ho vybídl, aby vstal. „Jak chceš, Jossi, ty vejtaho.“ Vyhrnul si rukávy košile ještě výš a zaujal bojovou pozici s rukama před sebou. „Kamarádi, kdo se chce vsadit?“ zeptal se provokativně a ušklíbl se.

Josse se nonšalantně zasmál, ale otec se k němu vrhl a začal do něj bušit. Všichni se rozkřičeli a začali je povzbuzovat. Židle padaly jedna přes druhou. Tatínek někoho uhodil do hlavy, ale potom mu člověk v hnědém kabátě nasadil loket kolem krku.

„Tati!“ zavřískla jsem.

Muži se zarazili a otočili se ke mně.

„Přestaňte! Nebijte tatínka!“

Všichni včetně otce vybuchli smíchy, ale já se rozplakala.

„No vidíte, zbytečně jste to dítě vyděsili,“ řekl někdo. „To se vám teda povedlo.“

Muž v hnědém kabátě otce pustil a o krok couvl. „Tvoje malá tě zachránila, Herši. Máš štěstí, ty šmoku.“

Tatínek se na mě podíval. „Kindele, my jsme si jen tak hráli.“

Po tvářích se mi koulely slzy. „Tati!“ kvílela jsem. „Já nechci, abys umřel.“

Nevěřícně se zasmál. „Vždyť neumírám.“

Jenže já brečet nepřestala, a tak mě nakonec vybídl: „Pojď ke mně.“ Mezi hřmotné chlapy se mi nechtělo, ale natáhl ruce a klekl si, potom mi pocuchal vlasy a objal mě. Připadala jsem si jako v ráji.

Posunkem si řekl o lahev, napil se a vnitřní stranou zápěstí si utřel pusu, potom mě pevně chytil za pravou ruku. „Zatni ji v pěst,“ nařídil mi.

Někdo se zasmál. Muži stáli v půlkruhu kolem nás. Někteří měli shnilé zuby a dech jim páchl jako kyselé zelí. Snažila jsem se nevšímat si toho, že na mě zírají.

„Pevněji,“ poučil mě tatínek. „Jako kámen. Jo, to jde. Teď druhou. Výborně. A teď je zvedni.“ Naaranžoval mě do bojového postoje s pěstmi těsně u hrudi.

„Tuhle nohu strč dopředu, abys líp udržela rovnováhu.“ Zvedl dlaň. „Až napočítám do tří, pravačkou mě uhoď, jak nejvíc dokážeš, jo? Ránu veď z ramene, zápěstím nehýbej. Koukni.“ Ukázal mi to. „Takhle.“

Pochybovačně jsem těkala očima od něj ke své pěsti, stočené jako šnečí ulita. „Nebude tě to bolet?“

Otec se ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Uhoď vší silou.“ Muž v hnědém kabátě se uchechtl. Snažila jsem si představit, jak prudce pěstí narazím do tatínkovy dlaně, a v duchu jsem si opakovala, že musím vést úder z ramene. Modlila jsem se, abych mu neublížila. „Jedna, dva, tři!“ odpočítal.

Udeřila jsem tak prudce, až to slabě mlasklo. „Au!“ vyjekl někdo, ačkoli otec vypadal, že vůbec nic necítil.

„Znovu,“ nařídil mi. „A víc.“

„Herši, co to děláš?“

„Mlč,“ odbyl otec tazatele. „Proč by se to nemohla naučit? Ještě jednou.“

Znovu jsem uhodila.

„Víc.“

Tatínek zvedl druhou ruku. „Zkus to levačkou.“

Poslechla jsem.

„A teď pravou.“

Znovu jsem mu vyhověla a švihla. Rány se začaly ozývat o něco hlasitěji.

Zanedlouho pár mužů skandovalo společně s otcem: „Pravá, levá, pravá, levá!“ a já bila do tatínkovy dlaně jak nejvíc a nejrychleji jsem uměla. Tváře mi zčervenaly a v kabátě mi bylo hrozně horko, ale tlouct jsem nepřestala. Měla jsem pocit, že jsem najednou větší, silnější a místo pěstí mám kladiva. Po každém úderu se tatínek rozzářil, jako by do něj vlévaly energii a rozsvítily v něm světlo. „Ty jsi ale pašák!“ smál se. Měla jsem obrovskou radost, že se mi věnuje, a zdálo se mi, že mě jeho láska zalévá jako med. Muž s obličejem od neštovic si dal prsty do pusy a zahvízdal, ostatní se opřeli v židlích, sledovali nás a podávali si lahev.

„To je, co? Heršl si pořídil statečnou mejdele, hotovou válečnici.“

„Herši, ta holka má talent.“

„Kam se na ni tatík hrabe.“

„Jen počkejte pár let a všechny vás, vy šmoci, dostane do provazů,“ odfrkl tatínek. S úsměvem se napůl obrátil, na okamžik zapomněl držet dlaň nahoře a já ho zasáhla přímo do čelisti.

„Au!“ vykřikl. Zůstala jsem jako opařená, ale muži se smáli. Tatínek se vrávoravě napřímil a zdvihl mi pěstičku nad hlavu. „Tak to už by stačilo.“ Dal si lok z lahve. „Kdo si chce vsadit?“ zeptal se. Pevně mě stiskl. Dech mu voněl po něčem sladkém a po kouři. „Kdo se jí chce postavit?“

Přehodil si mě přes rameno, zatočil se a místnost se proměnila v barevný kaleidoskop.

„Odvez ji do Ameriky, Herši!“ zavolal někdo. „Dej ji do toho biografu, cos viděl.“

„Ale jestli pojedeš do Afriky, nech si ji u sebe. Budeš ji potřebovat, aby tě chránila.“

Příští ráno byl tatínek podivně tichý. Šli jsme do jídelny, kde už všichni vystěhovalci seděli u snídaně. Vždycky jsme dostali kus chleba a malé děti jako já ještě půl hrnku teplého mléka. Vmáčkli jsme se na rozviklanou lavici.

„Ach, americké ulice!“ vykřikl někdo vzrušeně. „Švagr mi psal, že něco takového ještě nikdo neviděl, že jsou tam zářící zlaté věže, které sahají až do nebe, a mají na sobě tolik ozdob jako svitky Tóry!

Na náměstích prý stojí kašny, z kterých se každý může napít, a neteče z nich voda, ale mlíko!

Lidi v Americe mají denně na stole obrovské kastroly hovězího guláše s mrkví a hrnce hovězího vývaru s koprem!“

Tatínek i já jsme mlčeli. Zatímco jsem žvýkala chleba, myslela jsem na ženu v černých lesklých šatech, kterou jsem viděla tančit na stěně, a představovala si, že jsem to já. Vzpomínala jsem na obchody s porcelánem a hedvábím, na lékárny s lesknoucími se nádobkami plnými bonbonů a pomád na vlasy, na sál s červenými sametovými závěsy, vyřezávaným zábradlím a pozlaceným vchodem. Pak jsem si představila, jak s rodiči a se sestrami putuju čtyřicet let po poušti.

Tatínek si mě nevšímal, nepřítomně se kolem sebe rozhlížel a bubnoval prsty do stolu. Jakmile jsem dopila mléko, vzal mi plecháček z ruky a prudce ho postavil. „Zůstaň tady a chovej se slušně,“ nařídil mi. „Hned se vrátím.“

Jak se ukázalo, to „hned“ trvalo napřed tři hodiny, potom čtyři. Hrála jsem si na dvoře s dětmi, ale potom si jejich matky uvědomily, že jsem z rodiny, která musela do karantény. Tak jsem si sedla na lavici a prozpěvovala si. Vymyslela jsem písničku, která se jmenovala „Čekání na lavičce.“ Tatínek se objevil, když už byl skoro čas k večeři.

Totéž se opakovalo i příští den a ještě další. Začala jsem být nepokojná a mrzutá.

Nakonec mi po snídani řekl: „Dneska spolu zase půjdeme na procházku, chceš? Mám něco důležitého na práci.“

Když jsme vykročili do širokých hamburských ulic, šel tak rychle, jako by zapomněl, že mě má s sebou. Abych mu stačila, musela jsem utíkat, a protože jsem měla moc velké boty, několikrát jsem klopýtla. Tatínek se v chůzi občas podíval na papírek, který svíral v ruce, a výlohy obchodů jen rychle přejížděl očima, takže jsem si nestačila prohlédnout drogerii, řeznictví ani pekárnu. Když jsme prošli kolem krámu, kde byly za sklem vystavené bonbony, poprosila jsem ho, aby se zastavil.

„Nemáme čas,“ odpověděl příkře, ale pak se otočil, klekl si přede mě a podíval se mi do očí. „Malko, co kdybychom ti koupili něco sladkého?“

Ta vyhlídka mě tak omámila, že jsem jen naprázdno polkla.

Do obchodu jsme vstoupili s nábožnou úctou jako do chrámu. Vonělo to tam tak nádherně pečeným těstem, máslem a cukrem, že se mi zatočila hlava. Po celé délce místnosti stála zdobená skleněná vitrína a v ní se na stříbrných podnosech vršily kopečky čokoládových drahokamů. Na některých byly ořechy, jiné byly zdobené jako kameje, další vypadaly jako oválky nebo lesknoucí se kostičky se skosenými stěnami. Vedle pocukrovaných růžových a hnědých koláčků s džemem se chvěly ostře červené, zelené a oranžové půlměsíčky želé. Byla jsem jako u vytržení. Prodavačka za pultem si nás podezíravě změřila.

„Tak co si dáš, kindele?“ zeptal se otec.

Podívala jsem se na vitrínu, pak zpátky na něj. „Koupíš mi, co budu chtít?“

Žena hlasitě odfrkla a nesouhlasně svěsila koutky úst.

„Dostaneš, co si řekneš,“ odpověděl tatínek, aniž jí věnoval jediný pohled. „Vyber si.“

Zmítala jsem se v sladkých mukách nerozhodnosti a přejížděla prsty po skle od jednoho dezertu ke druhému, ale protože otec začínal být netrpělivý, nakonec jsem zvolila největší kousek, který jsem našla, tmavěhnědý špalek zapletený jako cop. Tatínek zvedl prst a kývl na prodavačku.

Vzala stříbrné kleštičky, vyndala tyčinku z vitríny a rychle ji zabalila do tenkého bílého papíru. Když přešla k pokladně na konci pultu, zmáčkla několik tlačítek a oznámila: „Fünf“, došlo mi, že budeme muset zaplatit.

Než jsem se stačila tatínka zeptat, co si počneme, klekl si, sundal rozšmaťchanou botu a vytáhl z ní vlhkou bankovku. Jako by to byla nejpřirozenější věc na světě, strčil ji prodavačce a ta mu dala tyčinku a hrst drobných, ale provrtávala ho očima ostrýma jako nebozízky.

„Pojď, kindele,“ vybídl mě tatínek.

Když mě z obchodu rychle odváděl, zeptala jsem se: „Ty jsi sehnal víc peněz?“

„Dokud se budou hrát karty, seženu je vždycky,“ odpověděl pyšně. Rozbalil tyčinku a podal mi ji. „Teď už jez.“

Čokoládová poleva byla tenká, a když jsem do ní kousla, praskla a ven vytekl sladký červený džem, který mi ulpěl na patře. Neměla jsem ponětí, co jím, ale bylo to neskutečně dobré a já měla strašný hlad.

Tatínek se na mě chviličku blahovolně díval a pak si odkašlal. „Takže teď spolu máme pár tajemství, viď?“ Usmál se.

Měla jsem plnou pusu, a tak jsem mlčky přikývla. Uvědomila jsem si, že s ním můžu po hamburských ulicích chodit jenom já. Pouze já smím spát v mužských ubikacích zabalená v jeho kabátě, jen mě naučil dát pořádnou ránu a jen mně koupil cukroví. Ani jedné sestře se těch privilegií nedostalo. Pochopila jsem, že peníze v botě jsou taky tajemství, a zachvěla jsem se pýchou.

Ale pak jsem si vzpomněla, jak matka vyčinila Belle a Rose, když si šeptaly při večeři u stolu.

„Maminka říká, že člověk nic tajit nemá,“ namítla jsem. „Jestli nemůžeš něco povědět všem, neměl bys o tom mluvit vůbec.“

Zamračil se. „To je pravda,“ odpověděl pomalu. „Ale neřekla ti maminka taky to, že někdy je nejlepší nechat si něco pro sebe? Že hodná holčička by měla mlčet, když se jí někdo na něco zeptá?“

Chvilku jsem o tom uvažovala a pak jsem rozvážně přikývla. Abych si uchovala ten úžasný pocit, že jsem tatínkova nejmilejší, musela jsem souhlasit. „Taky tvrdí, že nedokážu držet jazyk za zuby a ta moje pusa dělá pořádné cores.“

Otec zaklonil hlavu a zasmál se. „Tak vidíš. Dohodneme se, že si ji dáš na zámek a budeš se snažit, abys žádné naše tajemství neprozradila, slibuješ?“

Stiskl mi ruku. Dojedla jsem tyčinku a zmocnil se mě smutek, ale díky otcově pozornosti jsem zase hned celá rozkvetla. „Ano, tati,“ odpověděla jsem.

Vydali jsme se kolem skladišť k přístavu, ale najednou se tatínek zastavil a přimhouřil oči. „Víš, co je to šmendrik?“ zeptal se, ale na odpověď nečekal a vzdychl: „Hlupák. Někdy musí člověk jednat podle vlastní hlavy.“

Ve studené hale u přístaviště seděl za zamřížovaným okénkem jakýsi muž a na dlouhé jehly napichoval čtverečky tenkého papíru. Místnost byla mnohem větší než registrační středisko, ale zmatek v ní vládl skoro stejný. Na jedné stěně visely obrázky lodí a nad nimi vlajky různých barev. Tatínek se podíval na papír v ruce a nasměroval mě k dlouhé frontě. „Musím tu něco důležitého zařídit. Drž se u mě,“ poručil mi.

Čekali jsme a čekali. Začala jsem si na to zvykat. Důležité vyřizování měli vždycky na starost dospělí muži a mě vůbec nezajímalo. Začala jsem si prozpěvovat a představovala si, že tančím ve třpytivých šatech, ale za chvíli mě to přestalo bavit, a tak jsem skákala po vzorkované dlažbě. Když jsme se konečně dostali až skoro před okénko, otec si ke mně klekl a upřel na mě tmavěšedé oči.

„Kindele, potřebuju, abys mi prokázala velkou laskavost.“ Třesoucíma se rukama mi rozepnul kabát, přejel mi prsty po rukávu a nahmatal tajnou kapsičku.

Přidušeně jsem vyjekla.

Zářivě se na mě usmál. „Proč křičíš?“ zeptal se tiše. „Copak jsi neslíbila, že budeš hodná?“

Usmíval se na mě tak usilovně, že jsem dostala strach, aby mu nepraskl obličej.

„Ale maminka –“

„Nic se neděje.“ Rychle se rozhlédl. „Maminka je přece nemocná a sedí v karanténě. No a já musím vyměnit lístky. Ty staré už nám k ničemu nejsou. Chci to udělat tajně a maminku překvapit, aby se rychle uzdravila.“

„Překvapit?“

Tatínek prudce přikývl, pevně mi sevřel tvář, jako by mi chtěl dodat sílu, a pak mě prudce políbil na čelo. Nakonec mi zase začal šátrat pod kabátem.

Roztřásly se mi rty. „Tati, ne!“ vykřikla jsem a couvla. „Ne! Přestaň! Já nechci! Nedělej to!“

Zamračil se na mě. „Pst,“ zasyčel a obličej mu zrudl. „Poslouchej mě, Malko!“

Ale já si nedovedla pomoct. Začala jsem dupat, mávat rukama a snažila jsem se mu vykroutit. „Nechci bloudit čtyřicet let po poušti!“ ječela jsem. „Nechci jet až na konec mapy! Nechci do Afriky, ale do Ameriky! Chci hrát v biografu!“

Otec ztuhl. Čekala jsem, že mi dá pohlavek, jaký jsem ještě v životě nedostala, ale místo toho se na mě napůl zamyšleně, napůl pobaveně zadíval.

„Opravdu, kindele?“ zeptal se. „No tedy!“ Vydechl, natáhl ruku, pocuchal mi vlasy a přitáhl mě k sobě. „Abys věděla, přesně tam pojedeme!“

Příští dny mě nové lístky pálily v tajné kapsičce kabátu jako šest žhavých uhlíků. Tolik jsem o nich chtěla mamince povědět! Od chvíle, kdy ji spolu se sestrami pustili z karantény, jsem se svíjela touhou to tajemství vyklopit. Každou noc jsem ležela vedle sester a představovala si, jakou bude mít radost, až konečně nastoupíme na loď a já s tatínkem oznámíme, že jedeme do Ameriky. Chvěla jsem se očekáváním – budeme se radovat jako o svátku purim! Bála jsem se, že mlčet nedokážu, ale kdykoli jsem se podívala na tatínka, mrkl na mě a položil si prst na ústa. Varoval mě, že jestli se neudržím, bude po překvapení.

A tak jsem celé dny nosila šedivý kabát beze slova a v noci v něm chodila spát. V matce však moje zamlklost vzbudila podezření. „Není ti nic? Jak to, že nemluvíš?“ zeptala se jednou večer, svraštila obočí a položila mi hřbet ruky na čelo. „Snad nebudeš nemocná? To by nám ještě tak scházelo.“

Když se zeptala otce, jestli by neměli vyměnit lístky do Kapského města za nové na příští parník, sdělil jí, že už to udělal. Pochybovačně se na něj zahleděla, a mně se na okamžik zastavilo srdce. Zamračila se.

„Aha. A kolik tě to stálo?“ zeptala se přísně. „Nejspíš jsi musel utratit i zbytek peněz, co?“

Tatínek se zatvářil ukřivděně. „Cože? Myslíš, že nedokážu zařídit tak jednoduchou věc? Cesta jednou lodí stojí stejně jako druhou.“

Trval na tom, že nevydal jedinou marku navíc, samozřejmě kromě toho, co jsme potřebovali na jídlo. A jestli mu nevěří, může se přesvědčit na vlastní oči. „Malko!“ zavolal na mě a posunkem mě vybídl, abych k němu přišla. „Sundej si prosím tě ten kabát a ukaž mamince, kolik nám zbylo.“

Vypadal tak klidně, že mě na okamžik napadlo, jestli snad na nové lístky nezapomněl. Srdce mi bušilo jako splašené, ale než jsem stačila rozepnout první knoflík, matka odmítavě zvedla ruku.

„Tak dobře, věřím ti,“ prohlásila unaveně.

Nemusela jsem se bát. Víte, matka toho dokázala spoustu. Porodila sedm dětí, které z ní vyrvala porodní bába na režné matraci pod mihotavým plamínkem petrolejky – dvě se narodily mrtvé – a kvůli poslednímu, to jest kvůli mně, málem vykrvácela... Okopávala brambory rostoucí v půdě tvrdé jako kámen, jež nedávala skoro žádnou úrodu… Podplatila úředníky, aby můj bratr Samuel nemusel ještě jeden rok do ruské armády a pak se musela dívat, jak umírá na chřipku… Porodila mě po pogromu, kterého se podle tatínka nebylo třeba bát a při kterém viděla, jak jejího vlastního otce utloukli. Když se svíjel na podlaze a dva vojáci ho pažbami pušek mlátili, až mu z úst stříkala krev a lítaly úlomky zubů, rozjásaný dav za okny nám zapálil stodolu a ona se zatím s mými sourozenci krčila ztuhlá hrůzou v sousedově kurníku… Pomohla otci zařídit falešné papíry, vydržela noční jízdu přes hlídková stanoviště, schovaná ve voze pod hnijícími hlávkami zelí, a rukou mi tiskla pusu, abych neplakala… Celé hodiny stála ve vystěhovalecké kanceláři ve frontě se stovkou jiných ubožáků a žalostně, svůdně a prosebně se dívala na samolibé úředníky, kteří zívali, protahovali si klouby na rukou a čistili si nehty kapesními nožíky. A potom, když konečně dostala všechny nezbytné formuláře, razítka a podpisy, uzdravila sebe a tři dcery ze zánětu spojivek ve studené nemocnici, kde mělo spoustu pacientů na starosti jen pár naprosto lhostejných sester. Dovedla dokonce na papírovém sáčku vypočítat, o kolik nás směnárníci ošidili, když jsme drahocenné rubly a randy vyměnili za německé marky. Dokázala toho hodně a ničím se nedala zastrašit, ale nemohla rozpoznat lodní lístek do Jižní Afriky od lístku do Ameriky, protože neuměla číst.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zmrzlinová královna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.