Ivan Szabó

OSUDY MODREJ KRVI NA SLOVENSKU

2015

Namiesto úvodu

Patrím ku generácii, ktorá sa o aristokracii, o šľachte, o modrej krvi nedozvedela v škole príliš pozitívneho. Učili nás, že to boli vykorisťovatelia pracujúceho ľudu, nezodpovední ľudia, ktorí zvyčajne prehýrili majetok v hazardných hrách a v kasínach prehrávali to, čo získali vďaka mozoľom robotníkov a roľníkov. Takúto charakteristiku grófov či barónov nájdeme u nás aj v určitom druhu nedávnej literatúry. Bolo to skutočne tak, ako sa píše v tých knihách? Boli šľachtici nezodpovední, ľahkomyseľní, amorálni, takí aby si vyslúžili odsúdenie a výsmech? Alebo boli to ľudia, takí ako aj ostatní so svojimi problémami, tragédiami, nešťastiami? Pravda, boli medzi nimi aj dobrodruhovia, no väčšina z nich robila tak, aby po nich pre budúce generácie, pre potomkov čosi zostalo. Napr. gróf Ambrózy vybudoval v Mlyňanoch Arborétum, kde je ešte aj v súčasnosti pracovisko Slovenskej akadémie vied. Po grófovi Dionýzovi Andrášim zostala obrazáreň (prvá súkromná galéria prístupná pre verejnosť v Uhorsku), ktorá láka návštevníkov do Krásnohorského Podhradia. Zbierky obrazov, sôch a iné artefakty si môžeme prezrieť na hrade Červený Kameň. Tie nám zanechali aristokrati Pálfiovci, tak ako to urobili aj Andrášiovci na hrade Krásna Hôrka či Betliar. Majiteľmi kúpeľov v Piešťanoch boli príslušníci šľachty Erdödyovci. Aj vďaka ich úsiliu sa kúpele stali svetoznámymi, lebo ich prenajali šikovným Winterovcom. O slávu kúpeľov vo Vyšných Ružbachoch sa postaral gróf Ján Kanty Zamoyski. Vzdelaní grófi chytili do plachiet vietor priemyselnej revolúcie a podujali sa u nás na výstavbu tovární, papierní, liehovarov, závodov na spracovanie dreva… Pestovateľkou ruží bola grófka Choteková z Dolnej Krupej a v jej rozáliu uzreli svetlo sveta ruže, ktoré sa pestujú po celom svete. Barónka Czóbelová zo Strážok zasa zachránila pred stratou a zničením obrazy svojho strýka významného maliara Ladislava Medňanského… Aj o týchto aristokratoch s modrou krvou sa píše v tejto knihe. Aj preto, lebo ich životným krédom bolo to, čo napísal a vyslovil gróf Dionýz Andráši: Non videri sed esse – nie zdať sa, ale byť.

Autor

Kvetinový gróf vybudoval Arborétum

V dvadsiatych a tridsiatych rokoch minulého storočia český spisovateľ a dramatik Karel Čapek rád navštevoval Slovensko. Z ciest písal krátke stĺpčeky do Lidových novín. Roku 1926 navštívil Arborétum Mlyňany, a tak sa čitatelia dozvedeli o tomto slovenskom prírodnom klenote. Čapek napísal: „Je to tak trocha od ruky, práve tam, kde prestávajú slovenské kopce a začína sa tá veľká dunajská nížina, a na jednom z tých pekne zaokrúhlených vŕškov je Arborétum Mlyňany, unikát republiky, miesto na ktorom sa raz postavil človek a povedal, že tu, od tej terasy až tam po ten les nesmie rásť žiadny iný strom ani ker, alebo porast či drevina, ako len tie, ktoré nezhadzujú lístie a sú vždy zelené. Zo zvláštnej milosti božej a z rovnako zvláštnej ľudskej šikovnosti sa skutočne stalo, a tak vyrástol park akosi navzdory nášmu podnebiu, park večne zelený… Mlyňany, to nie je len pekný príklad, ktorý hovorí, že na tejto našej trocha drsnej zemi sú väčšie možnosti, ako sme zvyknutí predpokladať. Taký vzácny krík celkom dobre vydrží, musí sa len hľadať, aby do neho mrazivo nefúkalo, alebo aby ho nespálilo slnko – na to nie je treba viac ako starostlivosť. A tiež rozum. A potom pôjde takmer všetko. Potom nám vyrastú, dajme tomu aj večne zelené palmy víťazstva.“

Tým človekom, ktorý sa najväčšmi zaslúžil o večne zelenú krásu záhrady v Mlyňanoch, bol gróf Štefan Ambrózy-Migazzi a zázrak sa začal diať roku 1892. Na počiatku zázraku stála grófova láska k prírode zdupľovaná tvrdohlavosťou dokázať, čo sa iným nepodarilo. Lásku k prírode malý Štefan dýchal už v rodine. Najmä matka mu vštepovala vzťah ku kvetom. Bolo to na rodinnom majetku v obci Tana, ležiacej na západe Maďarska vo vtedajšej Železnej stolici (Vasvármegye). Gróf si na toto obdobie zaspomínal v jednom novinovom článku: „Sneh okolo týchto, vtedy ešte nepatrných kolónií snežienok bol vždy ušliapaný. Veď sme tadiaľ chodili denne aj so sestrou, strkali sme nosy šikmo do snehu a nazerali sme, či sa už predsa čosi ukáže. Odhrabávať sneh bolo zakázané. Objavenie sa prvých listových hrotov sme uvítali s jasotom. Prvý pupeň, prvý ovisnutý púčik a prvý kvet, to bola vždy udalosť, o ktorej sa dlho hovorilo a zaznamenávala sa do rodinnej kroniky. Odtrhnutie snežienky platilo za svätokrádež. Len keď niektoré z nás detí bolo choré, dostalo kvet do izby. Keď som neskoršie začal chodiť do školy, poslala mi matka vždy prvú snežienku a potom vždy po celý jej život, nech som bol kdekoľvek, dostával som tento pozdrav.“

Chlapec sa vážne zaoberal botanikou už v detstve. Svedčí o tom herbár, ktorý si založil, a zhromažďoval v ňom všetky rastliny z miest, kde žil. Gróf Štefan Ambrózy tvrdil, že lásku k večne zeleným rastlinám získal ešte v prenatálnom veku. Veril tomu aj preto, lebo sa narodil 5. marca 1869 v Nizze na pobreží Stredozemného mora v objatí nádherných paliem lemujúcich kolonádu a krášliacich každú záhradu. Matka Agáta, rodená Erdödyová, dýchala vôňu magnólií, ležiac na posteli, kde Štefana porodila. Gróf Ambrózy často spomínal: „Narodený pod palmami mal som vždy záľubu pre južnú rastlinnú ríšu.“

Do tohto príjemného prostredia Stredomoria priviedol rodinu barón Ľudovít, Štefanov otec, ktorý si na Riviére liečil chorobu hrtana a hlasiviek. Bol to následok nehostinných podmienok na bojisku v boji proti Prusom roku 1866. Na Riviére sa stretol s budúcou Štefanovou matkou Agátou Erdödyovou. Zahľadel sa do jej hlbokých nevinných očí a požiadal ju o ruku. Sobáš sa konal v tieni paliem a svadobčanov obklopovala vôňa magnólií. Hoci sa mladý pár krátko po sobáši vrátil do Tane, rodička sa napokon rozhodla porodiť dieťa v Nizze, na mieste, kde mladá láska vznikla. Keď chlapča malo rok, rodina sa presídlila opäť do Tane, kde Štefan strávil jedenásť rokov detstva. Potom ho čakalo štúdium na strednej škole na viedenskom Tereziáne. Tu okrem povinného štúdia prejavil záujem o kresbu a maľbu, súkromne študoval náuku o farbách a maliarske techniky. V škole všetkých udivoval znalosťami z botaniky, lebo ovládal latinské a nemecké názvy mnohých kvetín. Nečudo, že roku 1888 odchádzal z Tereziána s vysvedčením o zložení skúšky dospelosti, na ktorom stálo výrazne napísané: maturoval s vyznamenaním. Štefan sa po maturite rozhodol pre dobrovoľný vstup do armády a vážne sa zamýšľal, že uniforme zostane verný po zvyšok života. Keď s týmito úvahami predstúpil pred rodičov, nežiarili nadšením. Nečudo, veď otec podplukovník nemal s armádou najlepšie skúsenosti a choroba hrtana a hlasiviek mu ich neustále pripomínala. Ako zlomiť synovo rozhodnutie? Poznali Štefanovu túžbu cestovať po svete, nuž mu sľúbili, že jeho koníčka finančne podporia, pravda, ak vyštuduje vysokú školu. Z vysokoškolského štúdia si vybral právo. Začal študovať vo Viedni, potom prestúpil na belgickú univerzitu do Louvainu neďaleko Bruselu, kde sa vyučovalo po francúzsky, a napokon diplom právnika dostal v Budapešti. Tu sa podrobil aj rigoróznym skúškam a vo vrecku mal aj doktorát z politických vied.

Štefan splnil želania rodičov, mohol sa venovať tomu, čo bolo blízke jeho srdcu. Cestovaniu a botanike. Prešiel viacero štátov a na cestách si najskôr všímal flóru, až potom to ostatné. Jeho prvé kroky najprv viedli do verejných parkov, do botanických a zoologických záhrad… Až potom sa obzeral za kultúrnymi pamiatkami, múzeami a obrazárňami. Navštívil Anglicko, Belgicko, Holandsko, Švajčiarsko, Francúzsko, Alžírsko, Španielsko… Finančne sa cítil zabezpečeným, pretože rodina mala panstvá nielen na území Maďarska, ale aj v Rumunsku a na Slovensku v Cigeľke pri Prešove. Panstvá sa dedili, alebo rodina ich získala sobášmi…

Štefan Ambrózy mal dvadsaťtri rokov, keď sa zosobášil s Antóniou, dcérou zlatomoravského grófa Viliama Migazziho, bratislavského rodáka (1830).

Manželský pár: gróf Ambrózy a Antónia, rodená Migazzi

Gróf mal štyri dcéry, Antónia bola najmladšou. Najstaršiu Irmu si roku 1881 zobral za manželku gróf Imrich Erdödy z Hlohovca. Grófka Helena Erdödyová si na to, ako sa zoznámil jej syn s Irmou, spomínala: „Letná vila rodiny stála v kúpeľoch Smokovec vo Vysokých Tatrách, kde som bola ich hosťom. Gróf sa o rozvoj týchto kúpeľov veľmi zaslúžil, lebo v Smokovci najmä v čase dostihov bývala veľká spoločnosť šľachticov a príslušníkov cisárskeho rodu.“

Spomíname to preto, lebo tak ako sa Imrich Erdödy zoznámil s najstaršou Migazziho dcérou v Starom Smokovci, tak isto sa Štefan Ambrózy zoznámil v Smokovci s jeho najmladšou dcérou. Antónia trávila leto v Starom Smokovci, Štefan tiež. Láska pod tatranskými velikánmi vzplanula veľmi rýchlo a ešte v tom istom roku (1892) sa konala svadba.

Štefan Ambrózy si k vlastnému menu pridal manželkino priezvisko Migazzi. Keďže gróf Migazzi nemal mužského potomka, bolo podľa uhorského práva povinnosťou, aby si priezvisko rodu bez mužského potomka zobral manžel najstaršej dcéry. Gróf Imrich Erdödy to urobil, no nemusel to učiniť Štefan, manžel najmladšej dcéry Antónie. Štefan Ambrózy tak urobil dobrovoľne, lebo voči svokrovi cítil veľkú úctu. Možno aj preto, lebo svokor Viliam Migazzi patril k významných osobnostiam nielen v Zlatých Moravciach, ale aj v celej stolici, veď dlhý čas bol županom, poslancom snemu a nositeľom rádu sv. Štefana. Rodina sa na Slovensko dostala v 18. storočí do Tekovskej a Hontianskej župy. Predkovia Migazziovcov však pochádzali zo Švajčiarska. Vetva sa presídlila do Tirolska, odtiaľ na Slovensko. Do Zlatých Moraviec sa rodina dostala kúpou majetku od Juraja Palušku. Rod vymrel po meči, majetok bol na predaj, roku 1779 ho kúpil najznámejší príslušník migaziovského rodu viedenský kardinál Krištof.

Keď sa roku 1875 gróf Viliam lúčil s funkciou, stolica oslovila akademického maliara Mikuláša Barabása, hádam najvýznamnejšieho predstaviteľa uhorského biedermeieru, aby namaľoval grófov portrét v nadživotnej veľkosti. Vzácnu olejomaľbu slávnostné odhalili v zasadacej miestnosti stoličného úradu 10. júna 1875. Traduje sa, že gróf bol pyšný na svoj honor a požadoval od obyvateľov mesta úctu. Raz sa stalo, že ho zlatomoravský búrlivák básnik Janko Kráľ úmyselne nepozdravil. To grófa nahnevalo a povedal: „Vy neviete, že ja som zlatomoravský gróf?“ Janko Kráľ odpovedal: „Viem, ale ja som zlatomoravský Kráľ!“

Aristokracia sa rada zabávala, nuž nečudo, že gróf Migazzi sa postaral o otvorenie kasína v Zlatých Moravciach. Okrem toho, že tam hrdlami zabávajúcich sa pretieklo veľa vína, konali sa v kasíne aj viaceré kultúrne akcie. Napríklad tam prednášal o ceste do Afriky slávny český cestovateľ Dr. Emil Holub (1890) a konala sa aj spomienka na zomrelého Karola Conlegnera, profesora Vysokej školy technickej v Budapešti pochovaného v Nevericiach (1892). V kasíne založili aj Archeologickú a historickú komisiu, ktorá vyzývala súkromníkov, aby svoje archeologické nálezy a historické predmety venovali vznikajúcemu Tekovskému stoličnému múzeu.

Viliam Migazzi vybudoval v meste vzácny park, v ktorom zriadil rybníky s rôznymi druhmi rýb. Rybárstvo bola grófova vášeň, nečudo, že založil prvý rybársky časopis v Uhorsku. Okrem statku vlastnil v meste aj zájazdový hostinec, ktorý roku 1890 predal Laurincovi Döltlovi. Ten hostinec prerobil na moderný hotel s kaviarňou a jedálňou. K jedlu a pitiu hrávala cigánska hudba, ktorej primášom bol Gašpar Chudovan, prezývaný Gaži. Kapela bola taká vynikajúca, že arciknieža Jozef August von Habsburg z Topoľčianok jej udelil titul „dvorná kapela.“ Nečudo, že arciknieža Chudovanovu kapelu tak vysoko ocenil, pretože Cigáni boli jeho slabosťou. Dokonca sa naučil ich reč a roku 1888 napísal a vydal cigánsku gramatiku.

Antónia Migazzi priniesla do manželstva s grófom Ambrózym bohaté veno. Bol to mlyniansky veľkostatok s prísľubom, že od suseda grófa Šimona Révaya z Tajnej prikúpia k nemu dubovo-hrabový lesík na okraji Viesky nad Žitavou. Tým sa plocha v Mlyňanoch rozšírila na 50 ha a mladý Ambrózy mohol začať s budovaním svojho sna – záhrady so stále zelenými drevinami a rastlinami v súlade s jeho latinským heslom: Semper Vireo (večne zelené).

Roku 1894 sa Štefan Ambrózy-Migazzi vrátil zo svadobnej cesty (okolie Ženevského jazera, Španielsko, Kanárske ostrovy) a v batožine priviezol semená viacerých mediteránnych rastlín. Tak rýchlo, ako len mohol, ich vysial na okraj lesíka. Medzitým prišlo šestnásť druhov drevín zo škôlok a začalo sa s ich sadením. Pravda, okrem sadenia drevín myslel Štefan aj na rodinné sídlo. Kým bol na svadobnej ceste na okraji pozemku vyrastal kaštieľ. Stavbu mal na starosti staviteľ Guttmann. Po návrate zo svadobnej cesty mladý pár čakala budova voňajúca novotou. Miestnosti sa zapĺňali nábytkom, vyzdobovali sa. Pýchou sídla bola knižnica s odbornými dielami z rozličných kútov sveta. Police v klubovni zaplnila zasa beletria. O zariadenie kaštieľa sa starala predovšetkým Antónia, lebo pochopila, že manžela väčšmi zaujíma „ubytovanie“ rastlín ako to, kde budú mať postele oni. Z kaštieľa bol nádherný výhľad na krajinu. Začínal sa výbežkom Pohronského Inovca, dobre bolo vidieť nitriansky Zobor, Jelenec a zrúcaniny hradu Gýmeš. Neďaleko tiekla lenivá rieka Žitava…

O budovanie parku sa nestaral Štefan Ambrózy sám. Osud mu nahral výborného pomocníka. Bol ním Jozef Mišák. Narodil sa 7. apríla 1866 v podkrkonošských Hořiciach. Jeho otec sa zaujímal o záhradníctvo, predovšetkým o ovocinárstvo. Jozef po skončení meštianky odišiel do učenia. Učil sa v záhradníctve v Liboniciach blízko rodných Hořic. Tam podnikateľ Prokop Doudek mal škôlky zamerané na vývoz rastlín a drevín do cudziny. Po vyučení odišiel Jozef Mišák do Popradu, kde pomáhal pri zakladaní parku. V Poprade nevydržal dlhšie ako rok a pol. Vybral sa na študijnú cestu do Nemecka. Zbieral skúsenosti v rozličných záhradkárskych podnikoch. Prešiel Frankfurt, Mníchov, Pasov a zakotvil v Prahe, kde mu strýko zohnal zamestnanie v Kráľovských Vinohradoch. Tam sa mu nepáčilo. Opäť sa vybral na vandrovku a vystriedal ešte niekoľko miest. Napokon sa ocitol v Uhorsku. Pracoval u svojho brata ako samostatný záhradník. Ten mu prezradil veľkolepé plány, ktoré chystá v záhradníctve gróf Štefan Ambrózy. Vraj nech len vyčká, kým sa gróf ožení, potom sa presťahuje do Mlynian. Ukázalo sa, že obaja mladí záhradníci si dobre rozumejú a našli spoločný cieľ vybudovať park so stále zelenými stromami (praktické skúsenosti napísal Jozef Mišák do knihy Vždy zelené stromoví listnaté, ktorá vyšla v češtine i v nemčine).

Jozef Mišák

Práce na pozemku sa začali premiestňovaním zeminy na vytvorenie terasy pri vstupe do parku. Bola to drina, lebo zemina sa vykopávala krompáčmi a na vozy ťahané koňmi sa nakladala lopatami. V súčasnosti takéto namáhavé práce vykonávajú stavebné stroje, no v tých časoch jediným vozidlom s motorom bol predvojnový grófov automobil. Zem sa odoberala zo svahu a nanášala sa na nižšie položené miesto ohraničené na jednej strane strmším svahom, na druhej podopretá dvoma dlhými múrmi. Veľa námahy si vyžadovalo vybudovanie skalky. Kamene na ňu sa dovážali zvyčajne z Prílep a z Kľačian. Kone zapriahnuté do kopcom naložených vozov napínali svaly a fŕkali od námahy sliny, lebo preťažené kolesá sa zabárali hlboko do premočenej pôdy. Veľkú námahu bolo treba vynaložiť na zlepšovanie pôdy pre cudzokrajné dreviny. K slovu sa opäť dostali krompáče. Vysekávali sa nimi hlboké šachty a vypĺňali sa lepšou či úrodnejšou zemou, ktorá sa dovážala z Čifár. Niekedy sa zemina miešala podľa osvedčených receptúr z rašeliny, piesku, z kompostu, z hnoja a iných miestnych produktov vyskytujúcich sa na statku.

Vyhľadávačom pekných skál na skalku bol sám Ambrózy. Ak v lese na nejakú natrafil, dal ju priviezť do vznikajúceho parku. Skaly sa navážali na pevné podlažie pozostávajúce zo sedemnástich vrstiev tehál. Ak by sa navážali len na mäkký hlinový povrch, začali by sa prepadávať. Tri roky sa navážali skaly na pevný podklad a všetko muselo byť podľa Ambrózyho predstáv. Niektoré balvany premiestňoval z miesta na miesto, až napokon našiel pre ne pravé miesto. Samozrejme, robotníkov, ktorí sa so skalami mordovali, jeho tvrdohlavosť nenadchla. No Ambrózy vedel, ako ich vnútorný hnev skrotiť. Dostávali po práci akési prémie, ktoré ich vzburu udusili.

Gróf chcel medzi stromami vytvoriť malý vodopád. Do priekopy, ktorá pripomínala lesnú roklinu, nechal zaviezť vodu z odkvapových rúr zo strechy kaštieľa. Raz sa spustil silný lejak a Ambrózy utekal do kaštieľa pre manželkin slnečník. Postavil sa pod vodopád a pozoroval, ako bude padať voda. Nezbadal, že pôda sa pod ním prepadla a zapadol do blata až po lýtka. Bez pomoci by sa odtiaľ nevymotal.

Hotová skalka však zatlačila do pozadia všetky trampoty. Pripomínala lyrickú báseň vytvorenú z veršov prírody. Veršami boli pekné lesné balvany obrastené lišajníkmi, machom a papradinami. Okolo nich stále zelené kry. Nad nimi ihličnaté stromy šumiace pod závanmi vetra. Gróf si na takúto poéziu vždy našiel čas.

Raz chlapi vzdychali pod balmi drevín. Gróf ich pozoroval, no vzápätí začul spev slávika. „Chlapi, zastavte sa!“ prikázal robotníkom. „Počúvajte, ako krásne spieva!“

Gróf Ambrózy nikdy nezaprel v sebe citlivú umeleckú dušu. Veril, že vytvára čosi ako umenie. Vyjadril to slovami: „Rastlina je materiálom, z ktorého vytváram sochu, je farbou, ktorou maľujem svoje obrazy. Je prostriedkom, ktorých zachycujem, lámem slnečný lúč, ktorým prinútim slávika k spevu, ktorým rozprúdim vôňu kvetov.“

Záhradníctvo považoval za vedu a umenie. Vďaka prvému dokázal cudzokrajné rastliny žijúce v iných klimatických podmienkach presadiť a pestovať ich u nás. Urobil ich odolnejšie voči drsnejšiemu podnebiu. Umenie spočívalo v tom, že nová krása pôsobila na dušu človeka… Zdôrazňoval, že pri takejto práci je dôležitá trpezlivosť, pretože v prírode je dané, že strom má dlhší život ako človek. Často sa stane, že človek si neužije krásu svojho diela. Napriek tomu „posledné slovo v záhradníctve musí mať umelec, záhrada je umením v čase i v priestore súčasne.“

Štefan Ambrózy vo viacerých článkoch opisoval svoje skúsenosti a ponúkal rady vyplývajúce z jeho bádateľskej i praktickej činnosti. Tvrdil, že ak chceme nejakú rastlinu v krajine použiť, nestačí vedecký opis. Musíme poznať jej vlasť, jej existenčné požiadavky, domácu klímu, podnebie nového domova, treba poznať pôdne pomery, aklimatizačné schopnosti v zmenených podmienkach, spôsoby množenia, ošetrovania… Dendrológ a botanik Ambrózy bol proti prílišnej ochrane rastlín pred mrazmi. Nepáčili sa mu v záhradách a parkoch ochranné slamené „strašiaky“, papierové stany, hromady raždia, listov a smetí… Chce mať rovnako peknú záhradu v zime ako na jar i v lete. Chcel mať zdravé exempláre, nie kliniku. Napísal: „Záhradníci sa niekedy vyznačujú prílišným opatrníctvom. Odporúčajú zimné krytie v mnohých a mnohých prípadoch, keď by rastliny mohli voľne rásť, ba často aj tam, kde sa tieto druhy vyskytujú v prírode a rastú divo…Koľko je všade ruží. Ale dnes už nikto nemá ani poňatia, ktoré z mnohých tisícov druhov sú mrazuvzdorné, ktoré nie. Preto sa na zimu prikryje všetko. Štvormesačné smetiská! Ruže sa zadusia, zahynú od prehnanej ochrany.“

Gróf Ambrózy bol v písomnom i osobnom styku s významnými zahraničnými dendrológmi. Patrili medzi nich nemecký záhradný architekt Camillo Karl Schneider, zakladateľ Průhonického parku gróf portugalského pôvodu narodený v Čechách Arnošt Emanuel Silva-Tarouc, francúzsky botanik Hozeau de Lehaie… S Camillom Karlom Schneiderom sa Štefan Ambrózy zoznámil v Botanickej sekcii Prírodovedeckého múzea vo Viedni roku 1904. Jednoducho ho oslovil. Nemeckého záhradného architekta, botanika a dendrológa prekvapilo jednoduché a priateľské správanie sa Ambrózyho-Migazziho. No najväčšmi ho prekvapili grófove dendrologické a botanické znalosti. Camillo Karl Schneider: „Vtedy som prvý raz počul o jeho činnosti v Mlyňanoch, ktoré som potom zakrátko poznal osobne a ktoré som mohol počas môjho pobytu vo Viedni do roku 1913 každoročne, prípadne i viackrát do roka navštíviť… Nikdy nezabudnem na hodiny bohaté na poučenia, ktoré som tam v pohostinnom dome mohol stráviť. Cez deň sme boli stále v záhrade, väčšinou sprevádzaní hlavným záhradníkom Mišákom. Večer sme potom sedeli až do neskorej noci, ba nezriedka až do brieždenia, a vždy znova som sa čudoval nad obrovskými záhradníckymi a inými vedomosťami Štefana Ambrózyho.“

Pochvalne sa o ňom vyjadroval aj Arnošt Emanuel Silva-Tarouc, keď povedal, že Ambrózyho návštevy boli pre neho sviatkom „lebo aj keď ho vzletné plány veľmi zamestnávali, mal vrelú účasť na záhradníckej činnosti svojich priateľov a rozhovor s ním bol vždy povzbudzujúci a príjemný.“

O Ambrózyho zaujatí prácou svedčí aj to, že so záhradníkom Mišákom v noci so svetlom lampy chodili po parku a sledovali, či zasadené rastliny už vzklíčili, či začínajú kvitnúť… V tomto ohľade pripomínali mladíkov netrpezlivo čakajúcich na rande s dievčaťom, tešiac sa, že sa čoskoro vynorí spoza rohu. Park nebol ohradený. V noci ho strážila svorka šiestich psov, ktorých brechot odohnal všetkých zlodejov túžiacich si kvetinami vyzdobiť vlastnú záhradu.

Ambrózyho znalosti pri tvorbe parkov využil aj v Konopišti arciknieža František Ferdinand. Podľa všetkého svoju spokojnosť s jeho prácou vyjadril aj tak, že mu dopomohol ku grófskemu titulu. Uplynulo sedemdesiattri rokov odvtedy, čo jeden zo Štefanových predkov sa honosil prídomkom barón.

Keď gróf Ambrózy-Migazzi hodnotil svoju prácu a premýšľal nad tým, čo mu dalo najviac práce a vyžadovalo veľa úsilia, a čo bola mnohokrát aj lotéria, boli ťažkosti pri získavaní materiálu zo škôlok. Často sa stalo, že namiesto kvalitných drevín prišiel „úbohý“ materiál, ktorý „sa posiela nedbalo zabalený a opatrený na dlhú cestu a ešte aj zle označený, takže záhradník často pod rozličnými menami dostane ten istý druh, alebo až po rokoch zistí, že namiesto objednanej dreviny vyrastá niečo celkom iné.“

Ambrózymu sa stalo, že od istej veľkej nemeckej škôlky si objednal tri druhy stále zelených dubov. Vyberal si ich podľa katalógu firmy. Poslali mu len jediný druh v počte piatich kusov a z nich len jeden exemplár bol životaschopný. Gróf sa rozčuľoval: „Obchodne je európsky škôlkarský trh to najprimitívnejšie, čo si len možno predstaviť. Ale hoci je cena neprimerane vysoká a za mizerný materiál dostávajú podnikatelia obrovské zisky, k poklesu cien nedochádza, pretože hlúposť konzumentov na poli záhradníckom nemá medzí a berú všetko, čo sa im dáva.“

Aj preto sa v jeho hlave rodila myšlienka začať pestovať stále zelené dreviny vo veľkom a nepoctivým podnikateľom ukázať, že sa takýto obchod dá robiť aj čestne. Na koho sa gróf mohol v dodávkach spoľahnúť, boli jeho známi a príbuzní. Tí mu poslali kvalitný materiál, ako napr. jeho bratranec Ľudovít Ambrózy, washingtonský vyslanec, mu obstaral mnoho semenáčikov.

Prvých päť rokov v čase jarnej a jesennej výsadby bol gróf na nohách od rána do večere. Vtedy ho netešili ani návštevy, ktoré v inom čase rád v Mlyňanoch privítal. To, čo ho tešilo, bol úspech. A ten sa po mnohých prešľapoch a omyloch dostavil. S potešením si uvedomoval, že jeho zásluhou bujnie na drsnom severe takmer sedemsto druhov neopadavých drevín, kým na brehu Jadranu v teplejšom podnebí je ich iba dvesto sedem.

Prešlo desaťročie od prvých namáhavých práca v parku a pomaly sa začali ukazovať výsledky tejto driny. Vo vegetačnom období v arboréte pracovalo šesť zamestnancov na zmluvu od 1. mája po 31. októbra. Ak sa vyskytli nejaké nárazové práce, gróf najímal nádenníkov. V zime sa nepracovalo. Stálymi zamestnancami boli iba Jozef Mišák, záhradnícky tovariš, šafár, kočiš a personál v kaštieli. Zdalo sa, že je všetko v poriadku, park sa zelenel po celý rok, ba aj vtedy, ak sa na listoch objavili hviezdičky snehu.

V zimný čas gróf s rodinou s manželkou, synom a dcérou odchádzali na niekoľko mesiacov v čase Vianoc do Tane navštíviť matku. Roku 1913 matka chorľavela, nuž nebolo známe, koľko sa v Tani gróf zdrží. Matkine ochorenie však bolo vážne, dostala zápal pľúc a zomrela. Matkina smrť grófa veľmi ranila, pretože pri pohľade na jej bledú tvár si spomínal, že to bola práve ona, ktorá ho naučila milovať kvety. Nikto v Mlyňanoch potom nepochopil, prečo sa tu gróf Štefan Ambrózy-Migazzi neukázal. Prečo sa dobrovoľne odtrhol od miesta, ktoré sám vytvoril. Prečo sa vzdal svojho vlastného dieťaťa. Samozrejme, vzniklo viacero teórií, ktoré sa skutočnosť pokúšajú vysvetliť. Jedni vravia, že nedokázal prežiť to, že po prvej svetovej vojne vznikol nový štát Československo, že prišiel vlastne o majetok… To sa však priečilo jeho povahe. Alexander Polgár o ňom napísal, že „bol taký nenáročný, pokiaľ išlo o jeho vlastnú osobu, že sa ho strata poľnohospodárskych majetkov v Československu a v Rumunsku sotva dotkla…“

Niektorí vravia, že ho viazal akýsi sľub zomierajúcej matke, iní hovoria, že na príčine bola Trianonská dohoda… Lenže gróf Ambrózy sa od Mlynian odtrhol už roku 1914 a Trianom bol až po vojne… Jozef Mišák, s ktorým spolupracoval štyridsať rokov, tvrdil, že to nebol šovinista, že často hovorili o českých dejinách vecne, bez závisti a verbálnych útokov. Gróf bol Maďar, no neprekážalo mu, že Mišák je Čech. „V parku sme sa dorozumievali nemecky, hoci viete, hovorím aj po maďarsky. Odborné výrazy sme však obaja poznali lepšie nemecké,“ spomínal si Jozef Mišák.

Počas vojny sa ani gróf, ani nikto z jeho rodiny v Mlyňanoch neukázal. Po prvej svetovej vojne a po vzniku Československa gróf navštívil Prahu. Bol zakladajúcim členom dendrologickej spoločnosti, venoval na jej rozvoj desaťtisíc korún. Průhonický park navštívil dvakrát, roku 1921 a roku 1930. Ako vidno, gróf Ambrózy-Migazzi udržiaval čulý styk s českými a rumunskými kolegami, len Mlyňanom sa vyhýbal. Jozef Mišák grófa niekoľkokrát navštívil v Tani, no gróf ani raz neprejavil záujem o Mlyňany. Dokonca sa traduje historky, že keď gróf Ambrózy cestoval z Budapešti do Viedne cez naše územie, na stanici v Nových Zámkoch ho čakal Jozef Mišák a so spínajúcimi rukami ho prehováral, aby sa aspoň na hodinku prišiel pozrieť, čo sa v arboréte deje. Gróf skôr pokojne ako tvrdohlavo odpovedal: „Nie. Keby som len jediný raz bol medzi mojimi rastlinami, už by som sa odtiaľ nevedel nikdy vytrhnúť.“ Nevedno prečo sa „kvetový gróf“ odsúdil na trest nikdy nevidieť dielo svojich rúk a sotva sa to už niekedy dozvieme.