OLGA SOMMEROVÁ

O ČEM SNÍ ŽENY 1

Praha 2003

Věnováno Boženě Němcové, naší současnici

Jako dítě jsem chtěla být kluk. Tušila jsem, že dobývat svět je výsadním právem mužů, zatímco pro mě je přichystán úděl mé mámy – úřad, domácnost, děti. Furt dokola. Tehdy jsem ještě nevěděla, že jednou budu filmovou režisérkou, které se zachce sdělit světu něco z existenciální zkušenosti „druhého pohlaví“. Když se mi v pětatřiceti letech narodilo druhé dítě, poznala jsem Zuzanu a Ilonu. Zásadně změnily mé dosavadní pojímání sebe sama, učily mě sebevědomí, které samy do té doby těžko nabývaly. Obě byly ženami v domácnosti, obě přespolní, Zuzana ze středočeské samoty, Ilona ze západního Německa. Teprve tehdy jsem skutečně přijala své ženství. Deset let našich soustředěných láskyplných rozhovorů bylo důvodem k natočení filmu Přítelkyně, patnáct let našeho přátelství bylo podnětem ke vzniku filmu O čem sní ženy. S nimi jsem poznala cosi, co nazývám ženskou solidaritou. Pokud by mělo být to, čemu se říká rivalita žen, soupeřivým bojem o potenciálního samečka či vlastní cenu, pak musím říct, že ani o jedno, ani o druhé nestojím. Svou cenu si vydobývám jinými cestami než podbízením se mužům, nebo vystavováním svých ženských předností na trhu. S Ilonou a Zuzanou jsme se staly sestrami, výběrovým příbuzenstvem. Naše rozhovory nám pomáhaly formulovat životní pocit, přinášely úlevu v nespokojenosti a smutku, byly sdílenou radostí v malých vítězstvích. Hodně jsme se nasmály, taky jsme si poplakaly. Společně jsme nacházely řešení zapeklitých rodinných situací, mohly jsme si říct i to, s čím jsme se nesvěřily člověkům nejbližším – svým manželům.

Najednou se mi zachtělo tu nalezenou intimitu předat dál svým potenciálním sestrám a přítelkyním, které neznám a nikdy nepoznám, těm, které neměly to štěstí potkat ve svém životě tvořivou resonanci v osobnosti upřímné přítelkyně. Můžeme mít manžele, děti, rodiče, ale pokud nemáme přítelkyni, není náš život úplný. Každá žena by ji měla mít. Výběr hrdinek mého filmu byl náhodný, pokud připustíme, že náhoda existuje, anebo že náhoda je Bůh. Zuzana Křížová a Ilona Gaus byly počinek, už jednou jsme se setkaly s kamerou. O Aničce Fürstové jsem předtím točila dva filmy, Miluj bližního svého a Spřízněni bláznovstvím. Objevila jsem ji zprvu „jenom“ jako matku patnácti dětí, potom se stala mou drahou přítelkyní. Sašu Berkovou jsem poznala jako protagonistku filmu Feminismus po česku a později se s ní sešla při filmu Nesmrtelná hvězda Božena Němcová. Zuzanu Skalníkovou mi doporučila Saša. Helenu Zelenkovou jsem potkala při natáčení filmu Netrpělivost srdce. Mílu Němcovou jsem poznala, když jsem hledala hrdinky filmu o rakovině prsu žena v ohrožení. Katku Pošovou jsem znala z filmové branže jako vzácnou ženu. Irina Przebindová bývala mou švagrovou, ženou mého bratra. A Jarka ·tefulová se před časem stala dobrou duší naší domácnosti. Můj život je plný dobrých přítelkyň. Dvě z nich už nežijí. Božena Němcová a moje máma. S těmi, které tu jsou, se máme rády, přejeme si.

Svým filmem jsem chtěla ženám vzkázat: Jsme málo sebevědomé, nevážíme si sebe na to, jak jsme dobré. Žijeme stále v zajetí patriarchálních myšlenkových struktur, které nám nedovolují osvobodit se, být samy sebou. Žijeme proto, abychom dávaly lásku, ale abychom ji také dostávaly. Nejsme služebnice, ale rovné svobodné bytosti, které mají nárok na lepší život, než je nám sebou samými přiznáván. Zasloužíme si být velmi milovány.

ZUZANA KŘÍŽOVÁ – oděvní výtvarnice
vdaná
nar. 17. 4. 1947 v Jevíčku
2 sourozenci
absolventka Střední keramické školy v Karlových Varech
pracovala jako keramička v Praze
sňatek v r. 1971
dcery: Judita (1971), Ida (1974), Karolina (1979)
od r. 1980 se věnuje tkaní a ručnímu pletení
několik samostatných a společných výstav
žije s manželem na samotě u Kosovy Hory

Dokud nás smrt nerozdělí

Dlouho jsem si myslela, že jsem měla šťastný dětství. Ale v dospělosti jsem neustále narážela na vážné problémy, které jsem si působila sama. Začala jsem si tedy zákonitě klást otázky, jak to vlastně je, kdo jsem, proč jsem taková, jaká jsem, proč se cítím jako outsider, když objektivně to tak nejspíš není. Proč neumím říct nikomu „ne“, proč, proč a proč? Takových proč byla spousta. No a když si chceš poctivě odpovědět na tyhle otázky, pak musíš hodně zalistovat v paměti. Co nejdál, až do dětství!

Zjistila jsem, že mý dětsví zas až tak šťastný nebylo.

Velkou roli hrálo vnější prostředí. Narodila jsem se v roce 1947 v malém moravském městě. Naše rodina patřila k honoraci, tatínek byl továrník sodpovídajícím vzděláním a se znalostí několika jazyků, maminka byla paní továrníková se vzděláním pedagogickým. Oba byli krásní, šarmantní, společenští.

Selanky dítěte z nóbl rodiny jsem si neužila, protože rok po mém narození byl komunistický převrat. Rodiče projevili obrovskou osobní statečnost, postavili se proti komunistickým ideálům a tvrdě za to zaplatili. Tatínek byl v padesátých letech vězněný. S maminkou pak vymetli všechny možný dělnický profese. Nakonec zakotvila v továrně na žiletky, kde pracovala na třísměnný provoz. Za tvrdou práci dostávala almužnu, věčně jsme neměli peníze. Když tatínka propustili z kriminálu, nenašel široko daleko zaměstnání. Až na východním Slovensku! Nebyl vlastně doma, jezdil jednou za čtrnáct dní a já ho pamatuju jako trvale nemocnýho člověka. Kdykoliv přijel, byl nějak nemocný. Takže svých báječných rodičů jsem si moc neužila. Nicméně jsem si jich za občanskou statečnost vážila, ale díky tomu jsem si je také hodně idealizovala.

Až v dospělosti jsem získala jistý kritický nadhled, speciálně na maminku. Ta byla dominantní, naše rodina byla matriarchát. Svou vinu měl jistě i politický systém. Tatínek byl nepoužitelný, trvale nepřítomný, všechno měla na svých bedrech maminka. Byly jsme tři děti a maminka nejen tvrdě pracovala, ale trvale se potýkala s tím, že jí co chvíli někdo házel klacky pod nohy. Bylo to těžké období a já si myslím, že z toho vyplývalo její jednání, které mě formovalo dost nešťastně. Maminka byla nervózní, neurotická a vzteklá. Toužila jsem po její lásce, ale ona nebyla schopná ji projevit. A já toužila po její něze a abych ji získala, strašně moc jsem doma pracovala. Než přišla maminka z práce, měla jsem všechno hotový. Zvládla jsem i těžkou práci, nosila jsem uhlí ze sklepa do druhýho patra. Jako desetiletá holka! Snažila jsem se všem jejím neurotickým a nervózním projevům, které mě deptaly, čelit tím, že jsem jí odezírala ze rtů veškerá přání. Dělala jsem všechno proto, abych ji stihla v dobré náladě. Dost se to na mně podepsalo, protože jsem se utvrdila v tom, že si lásku musím zasloužit. Mateřská láska se ale přece nezasluhuje, ta má být bezpodmínečná!

A to sis potom přinesla i do vztahů s muži – že si lásku musíš zasloužit?

Přesně! Nikdy jsem nevěřila, že mě někdo miluje. Ptala jsem se sebe sama: jak je to možný? Byl to důvod k sebezpytu – ten pocit věčnýho outsidera. Rozumem člověk ledacos ví, ale city žijou vlastním životem. Láska je cit, a já lásce od druhých nedokázala uvěřit. To bylo moje životní neštěstí. S tím jsem se prala dlouho. Táta ti lásku nedal?

Víš, Olgo, můj táta byl kultivovaný, vzdělaný, laskavý muž, ale já ho zažila takříkajíc za zenitem. Byl o dost starší než maminka a pak ta svinská komunistická persekuce, ta ho zlomila. Pamatuju ho už jako nemocnýho muže. Ale i když byl takhle nemocný, vedli jsme spolu zajímavý debaty, protože byl mimořádně vzdělaný, měl znalosti a schopnost dávat věci do širokých souvislostí. Moc lituju, že už s ním nemůžu probírat věci, které mě zajímají, protože vždycky, když jsem se na cokoli zeptala, dostala jsem kvalifikovanou, vyčerpávající výpověď.

Jak to bylo s tvým sebevědomím?

V tom mi táta nevědomky ublížil. Byl totiž velký estét a znalec ženské krásy. Jako malá holka jsem byla roztomilá a všechno nasvědčovalo tomu, že ze mě vyroste krasavice. Bohužel se to nestalo a tatínek to dost těžce nesl. Často jsem ho přistihla při soucitných pohledech, když zkoumal můj obličej. A nezůstalo jen u pohledu, on nahlas řešil různé alternativy jak by se můj profil dal vylepšit. Ten kádrovej mi posral totálně, jo, ale na tom obličejovým mu mimořádně záleželo. Takže mi různě poměřoval nos, a dokonce domluvil schůzku v ústavu lékařské kosmetiky v paláci Adria. Vypravili jsme se tam, ale než jsme dorazili na Jungmannovo náměstí, spustila se průtrž mračen a než přestala, uprosila jsem tatínka, ať mi můj nos nechá. Od té doby o tom nepromluvil. Ale já zpětně vím, že i proto jsem měla se svým exteriérem a přijetím sebe sama problém.

Obdiv otce je pro dceru důležitý…

Určitě. Tatínek se jednoznačně zhlédnul v mé krásné starší sestře. Byla opravdu krásná a já se v ní zhlédla taky. Doufala jsem, že jednou budu taky taková, ale ona mě utřela. Řekla mi: ty nebudeš nikdy jako já, ty budeš takovej hrom do police. No, tak jsem to měla nalajnovaný.

Jaké bylo manželství tvých rodičů?

Myslím, že maminka tatínka milovala a obdivovala. Tatínek měl maminku nepochybně rád, ale byl velký egocentrik. Byl jedináček, ženil se pozdě, až ve třiatřiceti letech a byl to lev salónů. Ženám se líbil a maminka na něj hodně žárlila. To sice nebylo vyslovený, ale já to tak vnímala. Vztah mých rodičů byl trvalý, ale podle mého maminka toužila být víc milovaná a já mám pocit, že jsem nějak nasála tu citovou nenasycenost, kterou jsem v rodině vnímala.

Kdo vás děti v rodině trestal?

Zásadně maminka. Měla naprosto konkrétní představy a lpěla na jejich plnění. Později jsem si vybavila, že nás dokázala milovat jen tehdy, když jsme se chovali podle jejích představ. Jakmile to bylo jinak, setkali jsme se s nelibostí. Měla jsem s tím velké problémy, protože jsem byla temperamentní dítě s výstředními nápady. Jimi jsem maminku uváděla do rozpaků, protože ona si přála, abychom se chovali společensky dokonale. Byli jsme vydrilovaní, museli jsme se chovat perfektně. Mě ten dril štval! Řešila jsem to útěkem. Toulala jsem se už jako malá holka. Milovala jsem prostor, louky, kde jsem byla sama. Pamatuju se, že v každém tátově dopise z vězení bylo: Zuzanko, prosím tě, ne toulej se, maminka má starost! Ale to toulání pro mě bylo důležitý, potřebovala jsem svobodu. Neustálej tlak – přičísni se, Zuzanko, takhle se nechovej, tohle nedělej, to nesmíš, to pro mě bylo děsivý utrpení.

Z takového vztahu s matkou musely pramenit tvoje pocity viny…

Maminka byla velká manipulátorka a manipulovat druhým, zvlášť pak dítětem, pomocí pocitu viny je ten nejsnadnější a nejzločinnější způsob. Ona to nedělala vědomě. Se mnou a s mými sourozenci manipulovala z pozice síly. Když jsme byli malí, potřebovali jsme ji a byli na ní závislí, tak jsme to nevnímali. Ale pak, když jsme se začali vyvíjet a nesplňovali přitom její představu, bylo zle. Dala nám to tvrdě pocítit právě tím, že vzbuzovala pocit viny. Třeba ve mně za to, že moc hlasitě vykřikuju a mávám při konverzaci rukama a skotačím a blbnu.

Vidíš rozdíl mezi tvou matkou a sebou jako matkou?

Hlavní rozdíl vidím v tom, že mě moje dcery zajímají. Miluju je jako svoje děti a obdivuju je jako osobnosti a všechno s nimi mě baví! Poslouchám, jak si mezi sebou povídají, vnímám, jak spolu jednají, jak s námi mluví, vím, co je zajímá a co ne. Vlastně od jejich dětství je největší vzrůšo pozorovat, jak se jejich osobnosti vyvíjejí, jak zrajou jako lidi. Takže zpětně nechápu, jak je možný, že my jsme naši maminku jako osobnosti nezajímaly.

A co ji tedy na vás zajímalo?

Jak prosperujeme ve škole. To byla vždycky první otázka: co bylo ve škole? A tatínek, když bylo vysvědčení, ještě dodal: jsi nejlepší? Ale já vždycky byla druhá nejlepší. Na prvenství jsem to nikdy nedotáhla. Tatínek byl zklamanej a maminku navíc zajímalo, jak se chováme, jak se prezentujeme. Dekorum, bonton, to pro ni bylo důležitý.

Tebe zajímalo, jak se prezentuješ?

Ježíš, to mě nezajímalo nikdy! Ještě to tak! Co si lidi myslí, vždycky zajímalo rodiče. Nechápu to. Mě zajímá, co si myslej moje dcery o mně. Co si o mně myslí můj muž, vím. Vím, že si mě váží a že mě má rád. A pak mi záleží na přátelích. Co si o mě myslí lidi, je mi fuk.

Jaká jsi prožila životní přátelství?

Pyšně se domnívám, že mám pro přátelství nadání. Vždycky jsem ho brala vážně, možná i proto, že v dětství, kdy jsem nebyla takříkajíc politicky korektní, se mnou děti nesměly kamarádit a já tím trpěla. Chtěla jsem mít kamarády. Přála jsem si mít přítelkyně, často jsem bývala zklamaná. Můj muž mi říkal – přál bych ti takovou přítelkyni, jako jsi ty sama. No a nakonec se mi to podařilo, mám tebe a Ilonu. V mém životě není nesplněného přání.

Měla jsi dívčí sny?

Svého budoucího muže jsem si představovala jako tatínka, kterého jsem milovala. V mé lásce k němu byla obrovská dávka soucitu. Tatínek odjížděl v neděli nočním vlakem na Slovensko a já se pamatuju, jak jsem stála u okna a dívala se, jak odchází. Byl nemocnej a pohyboval se jako zlomenej člověk. Na jeho siluetu nikdy nezapomenu. Když nebyl doma, dívala jsem se na jeho fotku, mám ji vedle na zdi a říkala jsem: Tatínku, miluju tě a přeju si, abys byl šťastnej, nemusel jezdit na to pitomý Slovensko, mohl být s námi, abychom se měli dobře, měli peníze a neměli starosti. V té lásce k tátovi byl vždycky přítomnej soucit. Snad proto mě zajímali muži, kteří mě nějakým způsobem dojímali.

Jak sis budoucího muže představovala?

Jako člověka laskavýho, vzdělanýho, inteligentního, kultivovanýho, s pevným charakterem a smyslem pro humor. Jako byl tatínek. Myslím, že se mi ten sen splnil. Osud mě odměnil.

Jak jsi procházela od dívčích snů skutečným manželstvím?

Byla jsem celoživotní vášnivá čtenářka odkojená romantickou literaturou a moje představa o lásce a manželství byla naprosto romantická. Zákonitě jsem musela narazit, a to se taky stalo. Do svého muže jsem se osudově zamilovala, byla to láska na první pohled. Romantické představy se ale brzy ukázaly jako falešný a já si s tím dlouho nevěděla rady. Vzali jsme se po krátké známosti, protože jsem přišla do jiného stavu. S miminkem Juditou jsme se odstěhovali z Prahy sem na samotu do staré chalupy, kde nebyla elektrika a netekla voda. A začali jsme hned natvrdo, z romantiky nezbylo nic. Navíc manželova rodina mě přijala jako cizí tělísko do oka. S tím jsem hodně zápasila a ztížilo nám to začátky, protože jsem si připadala nepřijímaná. Můj muž byl zaskočen rychlým vývojem situace, naráz se z hýčkaného syna stal manžel a otec. S touhle odpovědností bojoval víc než já. Já ji přijala okamžitě, ale můj muž se ještě dlouho choval jako syn své matky, ne jako manžel své ženy. Jako manžel a otec se začal chovat až po smrti své matky, tehdy teprve dozrál a zdospělel.

Jak jste tady žili?

Od rána do večera jsem pracovala. Brala jsem všechno tak, jak to přicházelo, aniž bych cokoliv hodnotila. Zpětně to hodnotit můžu, ale tenkrát jsem se tím nezabývala. Přála jsem si být milována. A samozřejmě tak, jak už jsem to měla v sobě zakódovaný. Milovaná jsem se necítila, protože projevy lásky mého muže byly naprosto odlišný od mých přání. On sám se s tím poctivě pral a já si myslím, že naše poctivost, jeho i moje, se stala základním kamenem našeho manželství. Kolikrát se mě kamarádky ptaly, proč se na všechno nevykašlu a co dělám v tak nepřívětivým a nepohodlným prostředí. Proč na tom tak lpím. Říkala jsem – protože cítím, že můj muž je poctivej člověk a že to stojí za to. Nebije mě, nepije, nemá jiný ženský, tedy myslela jsem si to, nosí domů vejplatu, chová se jako řádnej manžel, až na to, že se cítím odstrčená. Ale to muselo jít stranou, protože nejdřív byla první dcera, pak druhá, pak třetí. On byl výbornej otec, holky miloval a já se musela zkrotit ve svých představách o lásce.

On třeba neuměl projevovat lásku tak, jak jsi chtěla.

Dneska jsem přesvědčená, že mě miloval tak, jak to dokázal, on to zkrátka jinak neuměl. Miloval mě tím, že pracoval, sta ral se o dcery, žili jsme spolu a překonávali překážky.

A co bys bývala chtěla?

Trvale jsem toužila po zjevné lásce. Chyběly mi galantní projevy, těch se mi věru nedostávalo. To byl rozdíl mezi tatínkem a mým mužem! Můj tatínek byl galantní a se ženami to uměl. Každá si v jeho přítomnosti připadala úžasná. Já jsem si v přítomnosti svého muže úžasná nepřipadala. Naopak! Pravda, on měl svůj problém – zodpovědnost. Dlouho si na ni nedokázal zvyknout. Zodpovědně se sice choval, ale nebylo to spontánní, nepramenilo to z jeho hlubin, měl stím potíže. Byl zkrátka nezralej, jak už muži bývají.

Co si o mužích myslíš?

Mám je ráda, ale někdy je mi jich líto. Nejsou vybavený pro složitosti života, jsou křehčí a potřebujou zázemí. Ale nemám jim to za zlý. Ženy zkrátka dostaly od Stvořitele daleko větší porci síly. Tak proč by nemohly dělat svým křehkým manželům zázemí?

Ale ona ženská síla bývá často zneužívaná…

Víš, Olgo, mě například daleko víc zneužívaly takzvané přítelkyně. Využívaly mé dobroty, pohostinnosti, štědrosti. Ale neviděla bych to jako ženskou či mužskou otázku, ale spíš jako téma obecně lidské. Nechala jsem se zneužít, tedy jsem byla zneužitelná jak muži, tak ženami. Až posléze jsem se naučila bránit. Byl to výsledek procesu. Bolestného, protože já byla zneužitelná opravdu snadno. Na spoustu důležitých věcí, které mi pomohly emancipovat se, nemyslím jen vůči mužům, ale vůbec, jsem při šla až po své těžké nemoci. Tehdy jsem dostala obrovskou šanci. Jsem za ni vděčná, protože to všechno, co jsem si uvědomila, co mi došlo, je k nezaplacení. Jsem jinej člověk. Cítím se vnitřně svobodná a jsem šťastná. Kdyby nebylo mého současného problému snemohoucí matkou, tak bych prožívala období, na které bych si vůbec nemohla stěžovat.

Jaká to byla nemoc?

V sedmačtyřiceti letech jsem měla mozkovou příhodu. Rok jsem prožila ve velkých obavách o sebe, rok jsem na sobě pracovala. Nedovolila jsem strachu, aby se ve mně zahnízdil, denně jsem překonávala něco, co jsem si předsevzala a postupně jsem se zbavovala strachu o sebe. Po roce se zjistilo, že jsem v naprostým pořádku. Nemoc je šance, zrovna tak jako krize vztahu je šance. Lidi se bojí nemoci, krizí, konfliktů – a to je blbost, protože to všechno má očistnou sílu. Když se dokážeš postavit konfliktu, když dokážeš řešit krizi, máš šanci a dostáváš se dopředu. Jsi na cestě a ta cesta má směr. To je ze všeho nejdůležitější: být na cestě a jít dopředu.

Kam bys chtěla dojít?

To nevím, nemám nějaký konkrétní cíl. Chtěla bych být dobrej člověk. Přála bych si, aby můj život měl smysl, abych tu nebyla zbůhdarma. Chci využít šancí, které jsem dostala a darů, které jsem dostala.

V průběhu života se člověk osvobozuje od předsudků nebo některých svých vlastností. Jaká jsi bývala dřív?

Ve mně byla výrazná snaha zavděčit se druhým. Od toho

jsem se osvobodila, stejně jako od svých komplexů méněcennosti, zaplaťbůh za to. Zbavila jsem se i pocitu, že nejsem přitažlivá, protože přitažlivost nespočívá jen v kráse. Časem jsem se zbavila i některých pocitů viny. Třeba toho, že jsem špatná matka. Po své nemoci jsem zjistila, že to není pravda, že jsem dobrá matka. Byla jsem ve složité situaci, dcery odešly z domova a já to těžce nesla. Zaskočilo mě to, protože jsem se považovala za osvícenou matku, která si zakládá na nezávislosti své i svých bližních. Naopak jsem se bála, že holky budou na mně závislé, protože jsme žili na samotě, nalepený na sebe, v úzkém svazku. Když odešly, zjistila jsem, že nastal pravej opak, že jsem já pekelně závislá na nich. Proplakala jsem dva roky. Byla jsem tak nešťastná, chovala jsem se tak pošetile, že když si na to vzpomenu, tak se stydím. Dělala jsem žárlivý výstupy, měla jsem hysterický záchvaty. Muž mi říkal, prosím tě, neblázni, vždyť to má tolik výhod, že odešly, můžeš se věnovat sama sobě. Odpovídala jsem mu – vím to, ale každá ta výhoda mě bolí u srdce, já ty výhody nechci! Teď po čase už vím, že měl pravdu, že je to bezvadný, holky jsou vynikající. Ve velkém světě se zorientovaly, jsou nezávislý, svobodný, máme krásný vztahy. Ony nás mají rády, rády se vracejí, ale žádnou závislost na rodičích, která by je svazovala, necítí – a já jsem šťastná.

Ty ses musela učit myslet taky na sebe.

K tomu mi dopomohla nemoc. Do té doby jsem pro rodinu dělala maximum do roztrhání těla a nikdy jsem to nebrala jako oběť. Až když jsem se musela starat jen o sebe a nebylo možný se angažovat pro ně, zjistila jsem, že to může být i radost věnovat se sama sobě.

V manželství přicházejí krize, jak jsi je překonávala?

Já jsem v manželství překonala nespočetně krizí a někdy jsem měla pocit, že jedna následuje druhou. Vyplývalo to mimo jiné z mé nedostatečné sebedůvěry, taky jsem na svého muže žárlila. Negativní roli sehrála i rodina mého manžela, podepsala se na mně výrazně. Mnohokrát jsem balila kufry a chtěla odejít. Několikrát jsem to vzdávala, ale vždycky jsem si včas uvědomila, že nemám právo odejít, protože bych odešla sdětmi, které milujou svého tatínka a on miluje je. Cítila jsem, že nemám právo vzít jim otce a vzít jim rodinu. Vyplakala jsem mnoho slz a snažila se o tom, co prožívám, mluvit. Měla jsem velký štěstí, že to Kája neodmítal. Nenechávala jsem si svoje pocity pro sebe. Vždycky jsme spolu mluvili otevřeně – a to je věc, za kterou jsem mu vděčná.

To ale vůbec není běžný, Zuzano!

To vůbec není běžný. Rozhovor, dialog, není ani v rodině běžná věc a já musím říct, že ať jsem říkala cokoliv, vždycky mi naslouchal. Ne že by reagoval tak, jak jsem si představovala, to ne. Mnohdy naše řeči a hádky skončily naprostou krizí, ale cítila jsem, že mám otevřená vrátka. Věděla jsem, že i on chce na našem vztahu pracovat, že nechce, abychom se rozešli. Náš vztah byl zkrátka osudovej nejen z mé strany. Věděla jsem jasně, že nikdy nebudu žádného jiného muže milovat tak jako jeho a myslím, že to věděl nebo alespoň tušil i on.

Ty jsi, Zuzano, dnes vzácná absolventka dlouhodobého manželství!

Moje manželství je poněkud netypický, protože jak to tak vidím, většina manželství kolem nás začínala náramně a postupně vychládala a odeznívala. Buď do ztracena nebo do rozvodovýho dramatu. Ale naše manželství šlo od pěti k desíti, ne od desíti k pěti. Všechny potíže a trápení jsme překonali. Vývoj našeho vztahu šel paralelně s mou cestou hledání sebe sama. Když se ohlídnu, musím říct, že to bylo těžký, bolestný, ale stálo to za to. Dneska vím, že já zajímám jeho a on zajímá mě, já miluju jeho, on miluje mě.

Náš vztah mě naplňuje uspokojením, který člověk má, když se cítí jistej. Jsem přesvědčená, že nás může rozdělit jen smrt, a to je krásnej pocit, že se můžeme jeden na druhýho spolehnout. Když si to občas uvědomím, tak jsem šťastná. Představ si, Olgo, já jsem v manželství čím dál šťastnější! Já nevím, jestli nejsem úchyl!

Jak ses cítila jako žena v domácnosti ve smyslu společenském?

Klasickou ženou v domácnosti jsem byla asi deset let, později jsem do rodinné pokladny začala finančně přispívat, pracovala jsem ale doma. I tak jsem si uvědomovala, že statut ženy v domácnosti je mizernej. Původním vzděláním jsem keramička, mám keramickou školu svýtvarným zaměřením. V oboru jsem pracovala jen do svatby. Pak jsem už byla v domácnosti a když děti odrostly, začala jsem se živit jako oděvní výtvarnice. Teprve před dvěma roky jsem i to pověsila na hřebík a jsem opět žena v domácnosti, i když ne klasická. Pletu dál svým stálým zákaznicím, ale neprovozuju už ambiciózní pletení na výstavy jako dřív. Oficiálně jsem spolupracovnice svého muže. On má náročné povolání a já mu dělám veškeré zázemí.

Na ženy v domácnosti se mnoho lidí ještě dnes dívá skrz prsty, jako by se flákaly.

Přesně tak to je. Vzpomínám na reakce své tchyně, která – ač byla celoživotně ženou v domácnosti, o mně říkala – ona nedělá. To byl její termín, kterým popisovala mou existenci – ona nedělá. Bohužel si to mysleli i moji sourozenci, takže to nebylo jen ze strany tchyně. Taky někteří naši přátelé se domnívali, že bych měla „něco dělat“, například psát romány nebo něco podobně interesantního.

Tys ovšem dřela od rána do večera…

A těšila jsem se na to, až všichni usnou, že si budu moct číst. Četla jsem jen v noci, protože jsme měli složitý hospodářství. Ovce, králíky, slepice, další zvířata. A domácnost bez tekoucí vody. Deset let jsme žili bez elektriky, topili dřevem. K tomu tři malé děti. Kdo něco podobného nezažil, nedovede si to představit. Nemohla jsem si stěžovat na přebytek volného času a štvalo mě, když si někdo myslel, že bych k tomu všemu měla chodit do práce, třeba někam do kanceláře.

Řekni mi, jak je pro tebe důležitá láska?

Vůbec nejdůležitější ze všeho. Láska, zdraví, láska.

Proč zrovna láska?

Nač mařit slova, všechno najdeš v Bibli. Kdybych měla všechno bohatství světa, ale lásku ne, nic nejsem. Všechno pomine, jen láska zůstane. Láska věří, doufá a nikdy nepadá!

A co sex?

Patří k dobrým vynálezům, je to radostná záležitost, dobrá věc – a zaplaťpánbůh za každou radost. Intimnosti ti můžu říct mimo kameru, jestli tě něco konkrétně zajímá. Ale obecně mám dojem, že se role sexu poněkud přeceňuje.

Jsi ráda, že jsi žena?

Jsem ráda, že jsem žena. Nikdy jsem se jinou alternativou nezabývala. Zřejmě proto, že jsem se se svým ženstvím nedostala nikdy do konfliktu. Kupodivu, protože jsem měla komplexy méněcennosti, že nejsem dost hezká. Ale to, že jsem žena, mi nikdy nevadilo.

Nezdá se ti, že je život ženy bohatší?

Určitě. Proto je mi taky líto mužů. Jejich život mi připadá jednostranný, zaměřený na kariéru, na sebeuplatnění. Život ženy je citově bohatší, mimo jiné i pro schopnost sebeobětování. Když máš děti a staráš se o ně jak nejlíp umíš, dáváš jim kus sebe, tak to dávání tě obohacuje. Žena je uzpůsobena na to dávání. Čím víc a radši dáváš, tím víc dostáváš.

Bojíš se stárnutí?

Strašně se bojím stárnutí. Naprosto naivně jsem si myslela, že znamená vrásky. Můj ty bože, stárnutí je především úbytek sil a já už vím, o čem to je. Dřív jsem zastala tolik práce, všechno mi šlo od ruky. No a teď už to není ono.

Nezdá se ti, že ten úbytek energie je dobrý k tomu, aby se člověk zastavil? A načal z jiného soudku?

Čas k zastavení je životně důležitý a to vždycky, nejen když ti ubývá energie. Když mám za sebou velký kus práce, ráda nedělám nic. Jen se tak dívám a pozorně si prohlížím věci kolem sebe. Nebo sedím a přemýšlím. Srovnávám si to v hlavě, abych v ní neměla zmatek. Abych věděla, jak dál.

Jak se vyrovnáváš s tím, že ti umírá máma?

Tenhle poslední půlrok byl snad nejtěžší v mém životě. Všechny mé manželské problémy nejsou nic proti tomu, co jsem prožívala a co prožívám teď. Musela jsem převzít odpovědnost za svou matku. Za matku, které jsem se vlastně celý život bála. Teď najednou vidím, že je na mně naprosto závislá a pro mě není jednoduché se s tím vyrovnat. Převzala jsem odpovědnost i za její budoucnost, o které nevím, jak bude dlouhá. Osobnost mé matky se naprosto proměnila. Z té silné ženy, která nařizovala a byla nekompromisní, je úplná chudinečka. Sedím u ní, ona se na mě dlouze dívá, drží mě za ruku a pak třeba řekne, že jsem jediný smysl jejího života, že kdybych já nebyla, tak by nemělo smysl žít To jsou silný okamžiky a já bych si přála, abych cítila lásku, ale nedaří se mi to. Chtěla bych ji tak milovat, jak ona teď miluje mě. Její přání je, aby byla moje dě ťátko, ale já to nedokážu přijmout! Ve mně jsou pořád ty starý rodinný scénáře, rozumíš, ona i v té bezmocnosti pro mě je pořád tou silnou manipulující ženou. Udělám pro ni cokoliv, ale přála bych si to dělat s láskou. S takovou láskou, s jakou jsi ty, Olgo, pečovala o svoji matku. To ti závidím. Přála bych si, abych svou matku milovala.

Možná se i toho dočkáš.

To nevím. Bože, je to tak těžká situace. Cítím takovou zodpovědnost! Vždycky jsem byla zodpovědnej člověk, ale tohle je na mě docela dost. Zodpovědnost za vlastní děti je proti tomu hračka. Ale za vlastní matku? Mám problém přesměrovat se do té osoby, která má teď být vůči ní dominantní. Přála bych si být naplněná láskou a necítit nenávist. Ale já měla vůči své matce v posledním půlroce několikrát záchvat nenávisti a byla jsem z toho nešťastná. Přála bych si nemít v sobě žádné negativní city. Ale bývám rozsypaná, přičítám to i psychickému vyčerpání, protože problémy s matkou řeším sama. Muž mi pomáhá psychicky, jinak ne, má toho v práci dost a pak, mám přece sourozence, takže to po něm ani nepožaduju. Moji sourozenci mají svůj život, a tak to všechno zůstalo na mně. Jen doufám, že mi s jarem přijde nová síla a podaří se mi získat nový postoj k matce, který nám oběma bude k užitku.

To je ďábelský, jak nás to dětství všechny poznamenává…

Věřím tomu, že je člověk determinován geneticky nebo osudem a pak silně působením rodičů. Ani bych nepoužila slovo výchova, ale působení. Nepamatuju si, že by mě rodiče nějak zvlášť vychovávali, ale rodinný model se mi tak obtiskl do podvědomí, že jsem se s ním pak obtížně vyrovnávala, protože byl pro mě nevyhovující. A vždycky je co měnit, protože jsme jiní než rodiče.

Kdybys měla z dosavadního života něco vypustit, co by to bylo?

Nevynechala bych nic, protože všechno, co mi život postavil do cesty, mělo smysl a význam pro další směřování, o tom jsem naprosto přesvědčená. Všechno má svůj význam, včetně blbejch vlastností, který člověk má, a včetně blbejch událostí, který ho potkaly. Ne, ze svýho života bych nevypustila nic

Vzpomeň na chyby, které jsi dělala.

Těch bylo hodně, mnohé bych ráda vzala zpátky, ale já nic nedělala se zlým úmyslem. Vždycky jsem dělala to, co jsem udělat musela. Konkrétně mě trápí chyba, které jsem se dopustila na prostřední dceři, vlastně vůči všem dcerám jsem se dopustila mnoha chyb, ale nikdy ve zlém úmyslu. Chyby jsem udělala proto, že to jinak nešlo. Jé, já bych toho brala zpátky, ale ty víš, jak na to?

Řekni, může ženská vydržet s jedním mužem, aniž by pohlédla na jiného?

Určitě ne, nepohlédnutí na jiného muže není možné. Mně se to přihodilo několikrát během manželství, hodně jsem se zamilovala, ale bylo to vždycky v období, kdy jsem se cítila nemilovaná, trápilo mě to a byla jsem nešťastná. A do cesty mi přišel muž, který mě zaujal, který se zamiloval do mě a já se pak zamilovala do té jeho lásky, protože ta mi scházela. To se mi opravdu několikrát stalo, byla jsem platonicky hodně zamilovaná. Nikdy jsem tu lásku nenaplnila, protože to bylo technicky nemožný. Byla jsem s dětmi na samotě a kdyby to i bylo technicky možný, nevím, co bych dělala. Možnost se nenaskytla, ale mně to tak stačilo, cítila jsem se milovaná, sama jsem byla zamilovaná. Pamatuju si, že jsem se vždycky snažila, aby to na mně můj muž nepoznal. Nechtěla jsem ho trápit, dobře jsem věděla, jak to chutná.

Tvůj muž to dneska všechno ví?

Dnes ano, ale už to není důležité.

Jaký byl tvůj nejsilnější motiv neuskutečnit ta platonická zamilování?

To nebyl motiv, já neměla možnost lásku realizovat. Na samotě se třemi dětmi nešlo mít milence. Musela bych podnikat riskantní kousky a musely by to vědět děti. Navíc jsem měla komplex, říkala jsem mu kareninovskej, bála jsem se, že kdybych měla milence, kdybych uskutečnila své lásky, tak budu potrestaná. To je těžký reziduum mé katolické výchovy.

Co si myslíš o nevěře?

Vím, že existuje a že je někdy těžké se jí ubránit. Jsou situace, kdy se přihodí. Netroufám si ji odsuzovat.

Ona se třeba přihodí proto, že manželství je náročné, obtížné, je tam hodně povinností a pak přijde ta touha romantická…

Bude to jeden z důvodů. Sama jsem měla několikrát namále, ale nakonec mě kromě zábran vždycky zachránil můj muž. Když už to vypadalo, že dojde k nejhoršímu, tak on jednoduše všechny ty moje potenciální milence přesvítil. Málo platný, můj muž je osudovka.

Co si nejvíc přeješ?

Abych měla sílu jít dál. Abych byla vyrovnanej, vnitřně svobodnej člověk, abych měla v duši klid a mír.

Což je touha, možná výhoda jinak nevýhodného stárnutí.

Stárnutí není nutně jen nevýhodné. Pravda je, že za poznání platíš stárnutím a dá se to i otočit, že stárnuítí přináší poznání. Já bych třeba to poznání za nic nevyměnila. Nechtěla bych omládnout, vrátit se do nějaké minulé fáze svého života. Ani za nic! Samozřejmě bych si přála být krásnější a vypadat mladší, ale to je tak všechno. V každém mém dni byla radost a bolest a všechno, co tam mělo být.

Jak vidíš život padesátileté ženy?

Jako dramatický souběh mnoha událostí. Děti odcházejí z domova, do vlastního života se vplížilo klimakterium, rodiče onemocní nebo pomalu umírají a ty se o ně musíš starat. Na to všechno je potřeba hodně síly a energie, která vlastně taky pomalu odchází. Ale na druhou stranu, když ti zůstane schopnost radovat se ze života, žiješ dobrý život. A když je tvůj život dobrý, je úplně jedno, kolik let ti právě je.

Ale potom přijde stáří a potom přijde smrt…

Přála bych si, abych se nebála umírání a smrti.

Myslíš i na tu vlastní?

Nejen na ni. Nebojím se smrti, ale umírání. Toho se bojím. Ale třeba i to bude zajímavý.

Ty jsi opravdu zvědavá ženská!

Jsem otevřená každému poznání, nebráním se ničemu. V životě jsem se nebránila ani utrpení, ani bolesti. Měla jsem i takové ponaučení, které jsem se snažila předat svým dcerám: nevyhýbejte se bolesti, bylo by to na úkor radosti. Jestli se chcete v životě radovat a být šťastné, postavte se k trápení a bolesti čelem. Myslím, že tohle se mi celý život dařilo.

IRINA KOHOUTOVÁ-PRZEBINDOVÁ
akademická malířka
vdaná
nar. 24. 5. 1951 v Ostravě
3 sourozenci
absolvovala Akademii výtvarných umění v r. 1977

1. manželství s Pavlem Hlavatým – 1969 – dcera Kateřina (1970)

2. manželství s ak. mal. Jaroslavem Dvořákem – 1973

3. manželství s Michalem Novotným – 1977 – syn Jan (1977)

4. manželství s ak. mal. Milanem Kohoutem – dcera Alexandra (1991) svobodné povolání, maluje obrazy žije s rodinou na vesnici u Blatné

Život je příležitost pro lásku

Moje dětství bylo krásné, protože bylo plné velkých citů. Za chvilku mi bude padesát, tak už vím, že láska je tam, kde se člověk cítí dobře a kde se může soustředit.

Jaká byla tvoje rodina?

Narodila jsem se v roce 1951 v Ostravě. Užila jsem si dědečka Isičenka, otce mé maminky, do pouhých čtyř let, protože dědeček umřel brzy. Pocházel z Ukrajiny, proto taky to křestní jméno Irina, které mám po mamince. Dědeček byl důlní inženýr, proto přišel do Ostravy. Moji rodiče studovali v Praze hudební konzervatoř. Druhý dědeček, tatínek mého tatínka, byl učitel na strunné nástroje – balalajka, citera, kytara a tak dál. Tohoto dědečka Przebindu, který pochází z Krakova, jsem si já nejvíc ze svých sourozenců užila.

Táta nechtěl, aby maminka chodila do práce. Kdekdo si myslí, že žena, když zůstane v domácnosti, vlastně nepracuje. Ale maminka se věnovala plně rodině, měla čtyři děti a manžela, který se zase úplně věnoval svému umění. Naše maminka pracovala na plný úvazek, jenom těch košilí bílých vyprat a vyžehlit. Tatínek dirigoval, různě přijížděl a zase odjížděl a byl doma vzácný host. Maminka žehlila do dvou hodin do rána a čekala oddaně na svého muže. Nikdy nešla spát dřív, dokud tatínek nepřijel. On jí nedovolil chodit do zaměstnání, učit třeba na konzervatoři, protože to by znamenalo pro nás čtyři děti chodit do školní jídelny, do družiny a tatínek by nemohl dělat kariéru, kterou udělal. A to naše dětství nádherné bychom neměli, kdyby

maminka nebyla v domácnosti.

Když jsem byla o hodně mladší, tak jsme jednou s maminkou seděly na terase v Beskydech a povídaly si jako dvě kamarádky poté, co jsme se vrátily z báječnýho koncertu Boženy Steinerové. Říkala jsem mamince, kdybys dělala kariéru, mohlas taky tak nádherně hrát. A maminka odpověděla, že by znovu chtěla být snámi doma a čekat na svýho milovanýho muže. Ani jednou maminka nezaváhala, ani jednou, to je moje zkušenost.

A jak bys na takovou otázku odpověděla ty?

Já jsem nedělala kariéru ve smyslu sláva, nic jsem nehonila, netlačila jsem na to. Od patnácti let bydlím mimo rodné město, po různých podnájmech. Když mi bylo sedmnáct let a přišla ruská okupace, byla jsem vyloučena ze všech středních škol v republice a tatínek mě zachránil, že pro mě přijel, protože mě trápili a vyslýchali nějaký cizí lidi v Uherským Hradišti. Tak jsem pak udělala maturitu v Ostravě na střední průmyslové škole stavební. V osmnácti letech se mi narodilo dítě. Ale abych mohla studovat Akademii, utekla jsem z domova. Utekla jsem do Prahy, protože to byl můj sen dělat AVU, tatínek se zlobil a asi půl roku se mnou vlastně nemluvil. Když jsem telefonovala domů, tak zavěsil nekompromisně telefon, protože byl na mě hodně přísný. Když jsem se vrátila poprvé domů, měla jsem stoh kreseb, které jsem rozložila v hudebním pokoji, a ukryla se do svého pokojíčku. Tatínek si to v noci prohlídl, pak ráno přišel, pohladil mě, nic neříkal, šli jsme na báječnej oběd do hotelu Palace a tam mi řekl – chytrá hlavička, někdy se musí udělat něco zlého pro něco dobrého.

Ty jsi utekla, když už jsi měla dítě?

Utekla jsem od rodičů, utekla jsem i od dítěte. Já byla v té době tak špatná matka, že jsem nechala miminko Kačenku na starost svojí mamince. Ale kdybych neutekla, tak zůstanu prodávat v obchodním domě Ostravica ponožky.

Jaké bylo manželství tvých rodičů?

Moji rodiče se poznali jako studenti konzervatoře v Praze. Mamince bylo patnáct, když ji tatínek sezobl jako nejkrásnější dívku, pianistku. Tatínek byl starší o tři a půl roku, byl vyšší než pan dirigent Neumann, a měl nejmodřejší oči, byl prostě nejkouzelnější. Maminka si vybrala dobře, vybrala si našeho otce. Chodili spolu, měli vážnou známost a když mamince bylo dvacet let, museli ji rodiče zplnoletnit, aby se naši vzali a ona nebyla totálně nasazená. Vzali se, měli čtyři děti a žili spolu celý život jako kamarádi. Moji rodiče spolu komunikovali, měli vztah, o kterém neumím ani tolik mluvit jako spíš namalovat nějaký obraz.

Jaký byl tvůj táta?

Teď to bylo pět let, co umřel. Otec byl můj největší kamarád. My jsme spolu hezky mlčeli. Působil v ostravském rozhlase až do svých pětašedesáti let. Byl hudebním režisérem a dělal scénické hudby pro divadlo a pro film, takže ve dne v noci nespal a já jsem využívala každou možnost, abych s ním byla v kontaktu. Takže třeba řízky, co mu maminka upekla, jsem sebrala a do toho Rozhlasu jsem s těm svačinami, obědy a večeřemi běžela. A tatínek, protože mě miloval, si mě tam nechal třeba do jedenácti. A všechno to doma prošlo, protože to jistil. Já jsem využila nejvíc ze všech čtyř sourozenců příležitost být s ním co nejvíc.

Když tě miloval, tak ti dával asi sebevědomí, ne?

Dával, dával mi sebevědomí. A víš jak? Že byl na mě velmi přísný. Byl to bič, a ten já mám stále nad sebou a mám ho někdy i víc, než je zdrávo. A pak trochu potřebuju kamarády lékaře, protože mě dávají dohromady, abych se zklidnila. Pro mě je štěstí, když mám klid. Otec, dokud žil, uměl včas vycítit, jak jsem na tom, a v mezních situacích mi okamžitě pomohl. A od té doby, co otce nemám, tak v tom trošičku lítám, protože moji manželé, měla jsem jich pár, čas od času se vdávám, to nevycítí. Ani je z toho neobviňuju, ani se na ně nezlobím, protože cizí muži nemůžou mít k ženě tak intenzivní vztah, jako je mezi otcem a dcerou.

Když jsi viděla model manželství rodičů, jaké jsi jako holka měla sny o lásce?

Měla jsem sen, že nikdy nechci od táty, to byl můj dětský sen.

Samosebou že jsem měla velké lásky v první třídě, protože chlapci mi psali básně a Pepík Pavlovský mi nosil aktovku od našeho domu až ke škole. To byl vážný vztah, protože trval až do páté třídy. Byl největším klukem ze třídy a jmenoval se Josef jako můj otec. Já jsem oidipovsky poškozená dodneška. Když je někdo Josef, tak si to pamatuju, a potom Jan, protože mám syna Jana, takže když je někdo Honza a drží pohromadě a je to člověk inteligentní, jemný a klidný, tak si ho taky umím oblíbit. Jakou jsi měla představu o mužích?

Před prvním manželstvím jsem byla děcko, protože můj první muž přišel rodiče žádat o ruku, když mi bylo šestnáct. Byl vyhozen jaksi, ne nějak vulgárně, ale byl vyprovozen z našeho bytu mým tatínkem, který stále spěchal a přišel domů jenom na gáblík a zase spěchal do práce a ani si ho moc neprohlídl. První manžel mě učil na střední uměleckoprůmyslové škole figurální kreslení a dějiny umění. Je otcem mé dcery Kateřiny, která se mi narodila před maturitou. První svatba byla v osmnácti letech, šup z dětství do manželství, nic moc. Ještě když jsem byla v jiném stavu, vrátila jsem se domů k rodičům, takže Kateřina je vlastně quasi pátý dítě mých rodičů.

To první manželství jsi moc neužila, takže jsi šla do dalšího…

Nešla jsem hned do dalšího manželství. Ale maminka byla buržoazně vychovaná, přála si, aby bylo všecho v pořádku. To znamenalo – když už má dcera dítě, je společensky neúnosné, aby byla svobodná matka nebo rozvedená. Takže inzeráty v novinách, abych se vdala a takový hlouposti. Později jsme se tomu s maminkou smály. Potom jsem šla studovat na Akademii do Prahy, když Kačence byl rok, a to neexistovaly tehdy nějaké vysokoškolské koleje, kde by mohla bydlet matka s dítětem. Kačenka zůstala u rodičů v Ostravě a já jsem strádala, stýskalo se mi po ní. Na koleji jsem nevydržela, protože mi nevyhovuje dámská společnost. Dodneška nějaký společný pokojíčky sholčičkami, který mají všude nějaký serepetičky, mě děsí. Já mám ráda spíš klid, strohý interiéry a být sama. Takže jsem si hledala různé podnájmy a půjčovala byty. Konkrétně jeden kamarád se oženil do ·védska a u piva úplnou náhodou řekl – nevíte o někom, kdo by potřeboval bydlet, ta činže se platí dopředu a já na to teď nemám. A já na to – nikomu už neříkej, já to beru. A to byla Vlašská 23 na Malé Straně a tam jsme sKačenkou bydlely a já pokračovala ve studiu už v klidu i sdítětem. To bylo v druhém ročníku na Akademii.

Když jsi tak samostatná, na co potřebuješ muže?

Jé, muže potřebuju skoro na všechno, jenom nepotřebuju, aby mě třeba živili, aby mi kupovali boty, domy, auta, protože o to se umím postarat sama. Já potřebuju muže na komunikování, pro mužskej způsob myšlení, který mi vyhovuje. Nemůžu bez mužských prostě ani pracovat, ani nic. Já byla zvyklá komunikovat s otcem, a protože otec byl kumštýř, pohybovala jsem se ve společnosti kamarádů mýho táty.

Potřebuješ muže jako ochranáře?

Když zhubnu dvacet kilo za dva měsíce, tak potřebuju bodyguarda, který znamená bezpečí. Aby se mnou šel chlap a aby přišel včas, na tom bazíruju. Málo je takových mužů a když se někde takový objeví, tak si toho vážím a jsem schopná takového muže i dost hýčkat, pokud si to zaslouží. A když ne, no tak to holt rozžvejkat a vyplivnout, nedá se s tím nic jinýho dělat.

Měla jsi čtyři manželství, tím pádem jsi znalkyní té instituce, co si o ní myslíš?

Co si myslím o manželství jako o instituci? Moji rodiče měli krásné manželství. Manželství je dobrá věc, protože sám člověk je slabej a když jsou dva, tak jsou silnější. Ale z mojí zkušenosti v manželství vyplývá, že jsem si neuměla nikdy vy brat. Já jsem si vlastně nevybírala, byla jsem vybrána. Vypadala jsem příliš něžně, měla dlouhý vlásky, vypadala jsem jako víla éterická, prostě jsem byla takovej ptáček k sezobnutí. A chlapec, který byl nahý jako lípa a neměl třeba na housku nebo na panáka, a mně se docela i líbil, protože mně se líbí chvílemi třeba hubený a hladoví chlapci, tak jsem řekla – já mám, tak pojď, zvu tě na večeři. No a bylo z toho manželství. Tak to je asi tak o mých manželstvích.

Dneska už mi nehrozí být ani mladá a už se nestává, aby se do mě zamiloval někdo jenom kvůli mým zeleným očím nebo kvůli tomu, že umím rychle udělat hostinu pro pět lidí a mám doma jenom jednu rybu. Mám hodně věcí, které můžu dávat, ale ti moji manželé to brali nějak samozřejmě. Manželství je dobré pro malé děti. Ale když už je dítě hotový člověk, tak není nutno, to je můj názor, setrvávat v manželství, které škodí všem zúčastněným. Já vydržím ledacos, o mě by ani tak nešlo, já se můžu někam odkýblovat, ale to děcko potřebuje klid, vzdělání a soustředění na práci. Mluvím teď o mém třetím dítěti. Moje dcera Alexandra už má osm let, narodila se mi ve čtyřiceti letech a já mám radost, že se to dítě povedlo. Ona, když si k něčemu sedne, tak začne a dokončí to. A to jsou vlastnosti zděděné, to se geneticky předává.

A řekni mi, co ti na manželství nejvíc vadilo?

Že mi někdo stále dýchá na krk, takhle zezadu, víš? A všechno mi kontroluje a sleduje, i když nedělám nic pro nikoho špatného a vytváří ve mně pocit, že dělám něco, co se nesmí nebo něco divného, něco, co mu vadí, co ho ničí. A pak ta žárlivost, to majetnictví, jako když si Arab koupí, nechci říct ženu, to je takové vulgární, já nevím, třeba velblouda a je jeho. Tak když na tom velbloudu chce jet na vejlet, tak jede na vejlet a když má hlad, tak ho zabije a sní. A takový já mám pocit z manželů, jak se chovají ke svým manželkám.

A proč jsi takovým manželům pořád posluhuhovala?

Proč jsem jim dělala bene? Protože jsem z takové rodiny, měla jsem tento model, tento vzor, protože moje maminka dělala pro otce první poslední, moje maminka otce hýčkala, ale bylo to vzájemné. A já jsem to z rodiny převzala. Třeba můj vztah k tvému bratrovi byl krásný dlouholetý, nejdelší ze všech mých vztahů, nemyslím nějaké oficiální trvání od bumážky k bumážce, jakože je svatba a pak rozvod. Ten vztah vlastně trvá dodnes, je to otec mého syna Jana, a měl různé peripetie a byly tam žárlivosti a byl tam i rozvod bohužel, ale k tomu Michalovi já mám vztah trvale krásnej. Povedlo se nám, že máme spolu syna, kterej je chytrej, a z toho já mohu být šťastná. Kdybych teď už nebyla schopná nic namalovat, oči nebo ruce že by nesloužily, tak můžu být po zbytek života šťastná, že se mi dílo povedlo.

Dovedla by sis představit, že bys měla muže, který by ti po všech tvých zkušenostech vyhovoval?

Už jsem potkala takového muže a nebylo to nic mladicky euforického, jako když se v šestnácti děvče v kině zamiluje a nejí anebo jí jenom čokolády. Já nejsem vůbec bláznivě zamilovaná, já to už ani neumím. Ale potkala jsem muže, který je jemný, něžný, je to veliký chlap. A vůbec si myslím, že muž, když není něžný, není chlap, není chlap.

Takže vyhovuje mi muž, který nemá čas být pořád se mnou doma nebo mě furt nevyhledává, nechce se mnou pořád dělat nějaký program, protože já chci malovat obrazy. Já taky musím být sama, musím být daleko víc sama než s kýmkoliv. Ale když potřebuju, tak to vycítí a přijde hned. To je pro mě ten pravý.

To znamená, že vlastně toužíš po muži, jakého jsi v manželství neměla?

Neměla, nikdy. Boženka Steinerová, klavírní virtuoska, se kterou se známe od dětství, obětovala klavíru všechno, obětovala mu celý život, nemá rodinu, nemá děti, nemá nic. Prostě kariéra. Já ne, já jsem život neflákala, první dítě jsem měla v osmnácti a když jsem skončila akademii, tak se mi narodil syn Jan. Bylo to plánovaný, a potom jsem si řekla, je za pět minut dvanáct, už není co rozmejšlet, tak jsem ve čtyřiceti měla Alexandru. A mezitím jsem namalovala hodně, hodně obrazů.

Tos neměla moc klidný život…

Já jsem si zoufala, když můj vztah skončil. A změny byly i finančně náročné. Z velkého bytu, který je zařízený, jdeš pryč, já jsem do toho investovala hodně sil a peněz a musíš to opouštět a stále znova budovat, ono to člověka vyčerpává a zdržuje, je to hektická pouť. A já neprahnu po hektické pouti. Takhle to vždycky bylo a už to nechci, už to nedovolím.

A čím ses zachraňovala, když bylo manželství špatný, když ses rozcházela?

Chvíli jsem byla na infuzích, v nemocnici mi dali umělou výživu, protože jsem citlivá. Bylo mi to líto, ale nikdy ta lítost netrvala dlouho. A pak jsem se zachraňovala prací. Odjela jsem do hor na naši rodinnou chatu, kde jsem měla nádherný ate liér, tam jsem měla svůj prostor. A když přijeli všichni moji sourozenci a návštěvy, tak tatínek se postaral, abych měla klid, aby mě nikdo nerušil. Otec byl taková autorita, že když poručil, tak si nikdo netroufl jít ani kolem. A to se dalo chodit po takovém ochoze kolem azalek a rododendronů, bylo to celé prosklené, devět metrů dlouhej ateliér, nádhera. Tam jsem namalovala hodně obrazů. Čtyry roky před revolucí jsem vlastně jenom malovala. V roce 1985 jsem se rozešla s velkou láskou a až do revoluce jsem jenom malovala. Jenom jsem pracovala, starala se o Kateřinu a rodiče, kteří to potřebovali, protože byli vážně nemocní. Tehdy jsem žila u nich v Ostravě.

Řekni mi, co pro tebe znamená láska?

Láska je pro mě nejdůležitější, protože láska je zdraví, láska je to nejcennější, co člověk má. Můj tatínek říkal, že život je příležitost pro lásku.

K lásce patří sex…

V mém životě, a myslím v životě každé dámy od samého narození, je všechno o sexu. Já jsem si vybírala partnery nebo mě přitahoval někdo, kdo mi trochu připomínal tatínka. No a sex hraje v mém životě velmi důležitou roli, potřebuju ho pro svůj klid, pro vnitřní klid, pro všechno konání, hlavně pro práci. Můžu mít i nádhernou platonickou lásku, která je inspirativní, ale je limitovaná časově, nevydrží příliš dlouho.

Takže milování, malování, milování, malování, jedno bez druhého nemůže být, protože je to dáno od přírody, to neošidíš a pokud se člověk příliš vzdálí od přírody, škodí si a onemocní z toho, třeba někdy i hodně vážně, že potom tým odborníků má co dělat, aby pacientovi, který žije bez lásky a bez sexu, připo menul, že to tak nejde, protože je to proti přírodě. Všechno, co je lidské, mi není cizí, mně ne.

A láska bez sexu, je pro tebe možná?

Jo, láska bez sexu, láska platonická je pro mě taky veledůležitá věc, mám vztahy na dálku, mám přítele velmi vzdělaného, který žije v Tasmánii a můžeme si dopisovat někdy dlouze, někdy stručně a myslíme spolu na stejné věci. Respektuje mě, protože je subtilní duch a nenutí mě do ničeho, nenutí mě do sexu, nejsem jeho majetek. Já prostě miluju sex, když si sama toho chlapa vyberu a musím ho sama chtít a on zároveň mě. A když ten sex nemám, tak musím holt odpočívat někde na dvorku nebo v lese.

Po všech těch zkušenostech jsi šla do manželství počtvrté…

To, že jsem se naposledy vdala ve čtyřiceti letech, bylo spíš proto, že jsem najednou měla obavu, že nestihnu ještě naposledy zažít tu nádhernou věc – přivést na svět dítě. A protože jsem už pět roků nežila s tím chlapcem, co jsem se s ním rozešla, tak jsem nevěděla, s kým to dítě vlastně mám mít, vždyť já ho musím mít s nějakým mužem. No a tak jsem chodila Prahou, všichni jsme po revoluci chodili Prahou a potkávala jsem příjemné lidi a přátele, ale většinou to byly partnerské dvojice. A tak jsem se sama jen tak procházela, což já ráda, mě to baví dodnes být volná, být svobodná. A v pivnici v Nerudově ulici jsem potkala kluka, kterého znám od svých jedenadvaceti let, protože je absolvent stejný školy jako já, byl dokonce na mojí druhý svatbě. Byl tenkrát roztomilej, měl zrzavý vlásky, červený knír, ale teď mi připadal po těch letech mnohem zajímavější, přestože měl přes devadesát kilo a bílé skráně. Tak jsem se rychle zamilovala. Já jsem strašně naivní a důvěřivá, takže bílé skráně pro mě rovná se seriózní. Tak můj muž, teda můj manžel nebo jak se to říká, je seriózní.

Ty máš ráda serióznost…

Mně vadí, když se nedodrží slovo, když je nějaký podraz, nečestnost, to já neumím odpouštět. Můj otec taky neuměl tyhle věci odpouštět, tvářil se stále elegantně, choval se k těm lidem slušně i nadále, ale už s nimi nepočítal.

Nezdá se ti, že tvůj otec postavil hradbu mezi tebe a ostatní muže?

To se mi nezdá, to vím, k dnešnímu dni jsem si tím zcela jistá. Možná kdybych měla protekci na Filozofické fakultě a někdo mě tam mohl protlačit, tak bych mohla přednášet předmět Oidipův komplex a nemusela bych k tomu mít ani poznámky, ani papírky, ani knížky. A myslím, že bych té mladé generaci dobře řekla, o čem to je.

Jsi ráda, že jsi žena?

Velmi. Má to velké výhody. Myslím si, Pánbůh to tak zařídil, že žena má víc příležitostí být šťastná a dělat i svoji práci na plný pecky a nemá ten mindrák, který mají všichni muži, že nejsou schopný přivést na svět dítě. A nosit dítě, porodit dítě a být s tím dítětem, to je největší, co v životě vůbec existuje. Proto jsem štastná, že jsem žena.

A co si myslíš o mužích?

Mně se líbí jejich jednoduchost, srozumitelnost a to, jak jsou roztomilí, jak jsou pořád kluci, protože oni jsou vlastně nafurt děti, myslím ti, kteří se povedou. Když nemají nějakou duševní nemoc nebo nějaký příšerný frustrace z dětství. I s tím jsem se setkala, bohužel, s některými jsem chodila ambulantně nějaký čas. To člověk nepozná hned, ale pak to poznáš a je to nepříjemné, nevíš, co s tím, jsi bezradná, bezmocná, smutná, protože nejsi psychoterapeut.

Můj táta byl taky kluk, ale byl dospělý. My jsme dělali hlouposti. Jeli jsme serpentýnama do hospůdky v lese, otec mě nechal řídit auto, bylo mi třináct let. A tam jsme hráli biliár v hospodě u senzačního pana Kociána. Vypadá to nezodpovědně, ale nikdy se nám nic nestalo. Miluju auta, ráda řídím, ráda jezdím rychle. Mám v sobě hodně klukovskýho, taky jsem se kamarádila hodně s klukama už odmala. Měla jsem příležitost vyrůst vysoko v horách, tam byl veliký dům, lesy kolem, lezla jsem po stromech do těch nejvyšších výšek, a to většinou holčičky nedělaly, protože se bály.

Bojíš se stárnutí?

·koda, škoda, že to tak strašně rychle letí. Chtěla bych to aspoň zastavit. Teď se cítím fajn, teď se cítím mladá, ale když budu mít potom třeba pětašedesát, pětasedmdesát, jestli se vůbec dožiju? Mojí mamince je šestasedmdesát, hluboká uctivá poklona. Maminka málo spěchá. Když jsem s ní byla v létě v Africe, měla víc šancí než já. Stále zvaná někam na obědy. Nevím, jestli se bojím stárnutí, opravdu nevím. Ale byly momenty, kdy jsem byla namíchnutá, že už je mi tolik, že už třeba svelkou láskou neporodím děťátko, že už nebude na oltáři lásky děťátko, to už nebude. To je moje jediná jistota, že nebude, jinak nevím nic.

Chtěla bys být znova mladá?

Ne. Leda na tejden, na vejlet.

A proč bys nechtěla být mladá?

Protože je to blbost, protože je to nesmysl. Moje seberealizace je v mé práci, v silných vztazích k lidem, za které mám určitou zodpovědnost, tak nemám čas na takové myšlenky, jako že bych chtěla být mladá. Když jsem byla hodně mladá, byla jsem bezradná, zoufala jsem si, a po tom neprahnu. Tak proč?

Co si nejvíc přeješ?

V týhletý době si nejvíc přeju mít pro sebe zase svůj ateliérek, třeba malinkej.

A co si ještě přeješ kromě malování?

No lásku. Když mám lásku a něhu, tak ty obrazy jsou jiné, a to mě zajímá, já vlastně mám nejradši ty obrazy. Já mám radši ty obrazy než sebe.

S tím, co dneska víš, co bys neudělala?

Neudělala bych ty zbytečný rozvody, neudělala bych ty zbytečný svatby, to bych neudělala, jinak si myslím, že všechno bylo čestný, nikdy jsem nelhala, nikomu nic nedlužím, jestli někdo má ten pocit, ať mi dá vědět, okamžitě to vyrovnám. Jak bilancuješ svůj život?

Můj život dosud byl štastný, ono je to trošku nepřesný říct šťastný. Měla jsem často kliku. Ve chvíli, kdy jsem se cítila na dně, přišlo něco pozitivního a konstruktivního. A takový můj život dosud je. Nikdy jsem neměla moc času zoufat si. A když jsem třeba byla dost nemocná, utíkala jsem z nemocnice, protože jsem chtěla jít do ateliéru malovat, abych včas stihla vernisáž. Všechno mě bolelo, ale když jsem lítala s obrazy po schodech, mě nebolelo nic, protože jsem na to zapomněla. Jako když rodím děti, já nemám bolesti, já netrpím, protože to všechno umím přebít radostí a těšením a štěstím.

ILONA GAUS-UHERKOVÁ – lektorka
vdaná
nar. 21. 1. 1949 v Krnově
2 bratři
otec Čech, matka Němka
absolventka odborné školy zdravotní
10 let pracovala jako zdravotní laborantka
sňatek v r. 1975 s psychiatrem Ekkehardem Gausem
dcery: Steffi (1976), Antje (1978), Ulrike (1980)
od r. 1976–1996 v domácnosti

v 80. letech pracovala 10 let jako dobrovolnice na Lince důvěry, 5 let byla aktivistkou organizace pro pomoc třetímu světu, aktivistkou Strany zelených a členkou ženského kabaretu, pracovala pro mírové hnutí, organizovala demonstrace od r. 1996 po absolvování kursu je lektorkou tréninku mozku žije s rodinou v německém Esslingen

Dům mají hlídat dva

Narodila jsem se v městečku Krnov na Moravě a tam jsem žila patnáct let. Moje dětství bylo na jedné straně těžký a na druhé straně, čím jsem starší, tím víc si uvědomuju, že bylo i hezký. Měla jsem hodně lásky ode všech lidí, kteří kolem mě žili, od sousedů a některých učitelů. Teprve teď pořádně vím, co znamená vyrůstat někde, kde jsi láskou přikrytá jako peřinou v posteli. A toho si vážím, jsem vděčná, že jsem to mohla prožít a přijímám to jako dar.

A jaké to bylo doma?

V rodině to bylo něco jinýho. Pocházím z německo-českýho manželství a už to samo bylo těžký. Rodiče měli mezi sebou hodně konfliktů, které jsem zažila už jako malé dítě. U nás se pořád něco dělo a já cítila nebezpečí. Cítila jsem, že matka nemá ráda otce. Otec byl slabej člověk postižený alkoholem, a tak jsem brzy poznala, co znamená žít salkoholikem.

Jaký vztah jsi měla s mámou?

Máma měla metodu cukru a biče, na jedné straně láska a na druhé straně kruté bití. Já takovou lásku považuju za velmi špatnou. Když dostaneš lásku jenom tehdy, když funguješ tak, jak si to ten člověk představuje. A když tak nefunguješ, dostaneš bití. To je taková láska, kterou nepotřebuju. Láska matky nebyla upřímná. Dneska už vím, že ji neuměla jinak dávat, a proto jsem se smířila s tím, že jsem měla takovou matku. A proto jsem byla pořád na ulici a lásku jsem dostávala všude. Doma jsem ji ani neočekávala, protože rodiče se bili a hádali. Rodinná atmosféra byla neklidná, takže jsem vždycky koukala, abych byla pryč.

Jaké byly vztahy mezi Čechy a Němci, když jsi byla malá?

Měla jsem některé učitele, kteří nenáviděli Němce. To znamenalo, že nenáviděli i nás děti, které pocházely ze smíšených manželství. Vzpomínám na hodně příhod, kdy jsem to cítila. Měla jsem třeba učitelku, která mě nenáviděla. Já měla československou příslušnost, ale národnost německou. To znamenalo, že jsem pro ně byla vždycky Němka.

Pamatuju se, že jsem se jako dítě bála Němců, nikdy jsem s nimi nechtěla mít nic společného, protože ve škole do nás pořád cpali ten fanatismus – to byly filmy a přednášky o tom, co všechno strašnýho Němci spáchali. Pro mě jako dítě to byla hrůza, když jsem měla německou matku. Otec zemřel, když mi bylo sedm. České příbuzenstvo se od nás odvrátilo, nechtěli mít s matkou nic společného. Ona byla vždycky hysterická a nadávala Čechům. Ale já jsem chtěla být Češkou. Ničím jiným jsem nechtěla být a nechtěla jsem taky mít nic společného se sudetskými Němci.

Když jsem se od matky dozvěděla, že se budeme stěhovat do Německa, zbořil se mi svět. Vůbec jsem nechtěla jít pryč, pro mě byl domov tam, kde jsem se narodila a kde jsem měla spoustu kamarádek a kamarádů, jak už to bývá v tom věku. A ještě k tomu do Německa, kde jsem si myslela, že je ještě fašismus.

Bylo mi tehdy patnáct. Nevím, jestli bych se odstěhovala, kdybych byla starší. Byl to hroznej vnitřní konflikt, protože jsem měla staršího bratra, kterého jsem milovala, on mi byl otcem a já jsem bez něho nechtěla být. Proto jsem se rozhodla jít do Německa, i když mi v Krnově říkali, že když zůstanu, dají mi byt a možnost dostat se do nějaké školy, abych tam mohla sama zůstat. Ale já jsem věděla, že bez bratra nechci žít a bratr chtěl mermomocí pryč.

Ale bratr pak brzy umřel…

My jsme se vystěhovali v roce 1964 a po pěti letech se bratr zabil v autě. A co bylo strašný, že on to auto neřídil. Někam jel, čekal na autobusové zastávce. Kolem jel kamarád a vzal ho autem. A stala se ta bouračka. Pro mě se zbořil svět. Najednou byl pryč, najednou byl opravdu pryč.

Kontakt do Čech byl tehdy obtížný a já jsem se cítila taková roztrhnutá. V Německu jsem ještě nebyla doma, do Čech jsem se už nemohla vrátit, protože hranice byly zavřený. Já jsem nevěděla, čí jsem. První dva roky v Německu jsem se všemu bránila, nechtěla jsem mít nic společného s němčinou. Tehdy se tam konal hospodářský zázrak, obchody byly plné, všichni stavěli a nakupovali. A já jsem se s tím nechtěla ztotožnit.

Když jsi byla mladá holka, jaké jsi měla představy o manželství, o mužích, o vztahu s mužem?

V dětství jsem poznala manželství svých rodičů, které bylo na jedné straně katastrofální, na druhé straně, co si vzpomínám na otce, když byl bez alkoholu, byl pro mě osobnost. Mluvil se mnou o politice, vyprávěl mi o světě. Věděla jsem, že u něj je ta pravá láska. Když on mě vzal do náruče, tak jsem cítila opravdovou lásku. Otec mě nikdy nebil. Ale když jsem viděla, jak se rodiče hádají a bijí, tak pro mě bylo manželství něčím, z čeho mám strach. Na druhé straně jsem si předsevzala, až se vdám, že bu du mít tu nejlepší rodinu, budu mít manžela, se kterým se nebudu nikdy hádat, a všechno bude jako někde na dovolené nebo na moři, které mě nadnáší. To jsem si představovala, když mi bylo patnáct šestnáct. Ale najednou se začal ten obraz měnit, když přišly první lásky a já viděla, že partnerství není tak jednoduchý, že každý člověk je jiný a každý chce být svůj. Já jsem vždycky vyhledávala muže osobnosti, kteří měli v sobě něco extravagantního a měli svou vůli. Protože já měla taky svou vůli, začaly konflikty.

Jaká byla tvoje představa ideálního muže?

Když jsem byla mladá, tak jsem chtěla, aby byl takový, jak já chci, a zároveň jsem si uvědomovala, že bych takového opustila sněkým, kdo je svůj.

Nedívala jsem se na hezké kluky. Pro mě byl kluk hezkej, když měl třeba velké oči nebo velké uši nebo se mi líbil velký nos. A potom se mi líbilo, když něco uměl, to je jedno co, ale když něco uměl, co jsem mohla obdivovat. Jasně, chtěla jsem chlapy obdivovat.

Pak ses jednou rozhodla vdát se…

Když jsem poznala Ekkeharda, byla jsem strašně zamilovaná. Byl to člověk, na kterého se můžeš absolutně spolehnout, byl milej, měl velké uši nebo má velké uši, byl upřímný, nelhal, a to je pro mě důležité. To, co řekl, to udělal, zajímal se o kulturu, o politiku, hodně četl. Jo, byla to láska na první pohled. Jakou jsi měla přestavu o manželství?

Já jsem byla manželstvím svých rodičů tak postižená, že jsem věděla, že chci úplně jiné manželství, to znamená harmonické. Chtěla jsem manžela, který se bude starat o děti. A co pro mě bylo velmi důležité, že potřebuju partnera, který mě nechá být takovou, jaká jsem, a který sám bude emancipovaný a samostatný.

A co bylo, když přišly děti?

Vždycky jsem chtěla šest kluků. Moje tři dcery se narodily jedna za druhou.

Věděla jsem, že když budu mít děti, zůstanu doma, protože manžel měl náročné povolání. Děti – to byla moje úloha. Nechtěla jsem je strkat do nějakých školek a pak jít do práce. To jsem věděla hned od začátku. Dneska už to vidím zase jinak. Tehdy jsem byla máma kvočna, co sedí na těch vajíčkách a hlídá, aby všechno bylo v pořádku. Vím, že je důležité, aby děti měly pevný bod, že máma a táta jsou jistota. Ale vím, že není vždycky dobře, když je matka pořád doma. Dneska už vím, že jsem měla jít aspoň na tři hodiny z domu a zůstat jednou nohou v povolání. Dneska už bych se práce nezřekla. Nestěžuju si, byla to krásná léta. V té době jsem dělala víc, než kdybych chodila pracovat. Pro mě nebyla domácnost jenom uklízení, praní a vaření, pro mě to znamenalo být tady pro děti a ještě něco tvořit, protože tvoření je pro můj život něco důležitého.

Tehdy jsem byla dětem čtyřiadvacet hodin k dispozici, ale když vyrostly, naučila jsem je brzy samostatnosti. Taky jsem se snažila poslat je do světa.

Jak prožíváš to, že tvoje dcery opouštějí hnízdo?

Tím, že to děti mají doma pohodlný, že mají ten mamahotel, tak nechcou jít z domu, chcou zůstat u mámy. A já naopak si na to dávám pozor, podporuju je v tom, aby šly ven. Dcera mi řekla – chtěla bych ještě rok dva po maturitě zůstat doma. Necháš mě tady, mámo? A já na to – nechám, ale byla bych radši, kdybys šla svou cestou.

Je důležité, aby děti opustily v pravý čas hnízdo. Já se na to těším, protože jsem jim dala pětadvacet let života, mohly za mnou kdykoliv přijít, vždycky jsem byla k dispozici. Pro ně bude samostatnost obohacením, pro mě bude znamenat svobodu, volnost, abych se ještě mohla vyvíjet, abych měla čas na sebe, na kulturu, abych se mohla ještě vzdělávat. Chtěla bych jít ještě příští rok do školy. Budu bohatší, budu víc vědět. Když se podíváš v Německu do nějaké akademie, kam chodí starší lidi, třeba kolem padesáti let, tak tam vidíš osmdesát procent žen a dvacet procent mužů. Protože muž často řekne, já jsem měl kariéru, já jsem se hodně naučil. Ale to je úzký život, cesta životem se může přece pořád rozšiřovat. Jakmile je nějaký kurs o penězích, o burze, tak tam vidíš hodně chlapů. Ale jakmile je třeba o duši, o psychologii, o literatuře, o rodině, o vztazích, tak tam vidíš z dvaceti lidí možná dva chlapy. To neznamená, že ty ženy nemají dobré povolání, ale ony se chtějí dozvědět ještě jiné věci – jak se žije tam a jak támhle, nebo o čem lidi přemýšleli před stoletími.

Jak se díváš na sebe jako matku?

Já měla ctižádost vychovat děti dobře. Být matkou jsem se musela sama učit. Všechna povolání se učí, ale matkou se staneš sama a jestli máš štěstí, že ses narodila v rodině, kde byly pozi tivní vzory, které sis mohla přebrat, tak je to dobrý. Já měla štěstí, že byl okolo mě velký okruh lidí, od kterých jsem se vždycky ty pozitivní věci učila. Vím, že jsem dělala hodně chyb, ale že jsem dětem hodně dala, a proto jsem spokojená. Dneska jako padesátiletá žena vím, že bych dělala hodně věcí jinak, ale na druhé straně jsem musela jít cestou, která není jenom rovná, cestou schybama.

Dívám se na spoustu věcí, které jsem dělala, kriticky. Ale je to moje dílo, které jsem vytvořila. I tím, jaká jsem sama byla, jakým jsem byla pro děti vzorem. A bylo to namáhavé, nejen ta domácnost, vaření, uklízení, praní, ale ta výchova, co z dětí bude. Když jsou ženy doma s dětmi, mají možnost je vychovávat a ovlivňovat, Děti rostou a já mám možnost růst s nimi, protože když něco dávám, tak vždycky dostávám zpátky. Ale mně osobně už těch pětadvacet let s dětmi stačí a přeju si, aby už šly do světa, aby si budovaly svoji cestu.

Ženy, které žily jenom pro rodinu a děti jim odejdou, najednou zjistí – já jsem sama a nevím co. Já mám tolik nápadů a tolik bych chtěla udělat, že to určitě všechno nestihnu. K tomu bych potřebovala víc životů, chtěla bych se toho ještě tolik dovědět, a na to se těším. Těším se, že budu mít svobodu.

Ty jsi vlastně na manželovi závislá finančně…

Před manželstvím jsem vždycky měla svoje peníze, mohla jsem si sama financovat byt, měla jsem auto, mohla jsem jezdit na dovolenou. A najednou musíš každou každou korunu dostat od manžela, nemáš svoje konto, nemáš svoje peníze. V těch prvních letech manželství jsem o tom nepřemýšlela, protože jsme si museli vybudovat domov. Peněz jsme moc neměli, ale já byla spokojená, nikdy jsem nepotřebovala nějaké hadry a věci. Pro mě bylo důležité, že jsme měli byt plný knih a že jsme mohli jezdit o prázdninách stanovat. Ale najednou, když jsi starší, začne ti vadit, že pořád nemáš svoje peníze.

Teď ve svém věku žádnou práci nedostaneš…

Udělala jsem si kurs a vedu třikrát týdně s lidmi cvičení mozku. Jsem s těmi lidmi ráda a jsem taky štastná, že po dlouhých desetiletích mám svoje peníze, které můžu do rodiny přinést. Než jsem se vdala, nikdy mi nikdo nic nedaroval. Vždycky jsem si musela na svůj život vydělat sama. A najednou tu byl manžel, ze kterého jsem finančně žila.

Teď už jsem v domácnosti čtyřiadvacet let a vím, že za to nedostaneš žádné děkuji, nedostaneš peníze a najednou zjistíš, že pořád pracuješ a ještě pracuješ mimo a ještě se snažíš, abys byla člověkem, který se vzdělává a je kreativní. Zjistíš, žes toho udělala hodně, ale přesto jsi závislá na penězích manžela. A to mi vadí, to mi vadí. I když mě manžel nikdy spenězi nemučil, nikdy bych si třeba nevzala peníze na nějakou velkou cestu. Už od malička jsem chtěla jet do Číny, ale nevzala bych si na to peníze z manželova konta, měla bych špatné svědomí.

Takže nemáš vůbec nic a kdyby se něco stalo, tak jsi úplně bez peněz. Jsi bez práce a jsi bez peněz. A to je problém žen vůbec, já myslím na celém světě.

Museli jste mít jako v každém manželství vztahové problémy…

Naše manželství začalo s velkou láskou a očekáváním. Roky jdou, jsi spokojená a najednou zjistíš, že ti něco chybí. Když žiješ sněkým, pro koho je práce skoro nejdůležitější, že v ní chce být ne stoprocentní, ale stopadesátiprocentní, když vidíš, že dělá víc a víc a víc, najednou zjistíš, že máš manžela, kterého vidíš ráno odcházet v půl sedmé a přicházet v deset večer. Několik let to jde dobře, ale potom se vaše cesty začnou rozcházet. Ty máš děti a svoje zájmy, on má svoje povolání a kariéru. Ty vychováváš děti, aby se staly lidmi, za kterými si stojíš, a najednou zjistíš, že už nemáš čas na lásku, ani na lásku fyzickou, ta jde taky pryč. Nejprve to necítíš a najednou někde v koutku se objeví touha po lásce, po něčem živým. Nejdřív to strkáš do kouta a říkáš si, no tak co, takový je život, a najednou zjistíš, že jsi sama.

Moje touha po lásce byla najednou veliká, i když jsem se bránila a bránila jsem se hodně. A najednou se objevil muž a já byla ztracená. Neměla jsem sílu se bránit a neměla jsem na sebe sama vliv. Na všechno, co bylo, jsem zapomněla, najednou bylo manželství pryč. Snažila jsem se, abych co nejmíň zničila děti, protože to je jedno z nejhorších pro děti, když se rodiče rozvádějí. To je jedno, jak jsou staré, je to pro děti jedna z největších bolestí, jakou můžou zažít.

To musela být pro tebe těžká doba…

Byl to pro mě nejhorší čas v životě, protože jsem opravdu nevěděla, co mám dělat. Velmi brzy jsem s tím šla ven, nedělala jsem to tajně, řekla jsem to manželovi a řekla jsem mu – ty mě můžeš i zabít, já jinou cestou v téhle chvíli jít nemůžu. Začaly takový ty katastrofy, který jsem znala z dětství, ale gott sei dank nebo jak se řekne česky zaplaťbůh, hádali jsme se jenom krátkou dobu a potom jsme šli od sebe, i když jsme se nikdy neopustili. Ale pro mě tehdy byla jenom láska, láska. Žila jsem vším s láskou, s vlasama, s kůží, cítila jsem, že se vůbec nemůžu bránit, a ani jsem se nebránila.

Jsem šťastná, že jsem to ještě mohla prožít, to se nedá vůbec vyjádřit slovy, cítila jsem se jako na moři, ty vlny šly nahoru a dolů a byly tak mohutný, že jsem se v těch vlnách úplně ztratila, až jsem to už ani nebyla já. Dneska se na to dívám jako na film a taky si uvědomuju, že je strašný, když se ti stane něco, čemu se nemůžeš bránit. To už bych opravdu nechtěla nikdy zažít. To stačí jednou za život. Trvalo to tři roky a jsem ráda, že jsem nerozbila moc porcelánu.

A co výčitky svědomí?

Mám velké svědomí, nechci nikomu ublížit, a když něco řeknu, tak za tím stojím. Jsem spolehlivý člověk a když se to stalo, najednou se začalo trhat všechno, na čem jsem si zakládala. I když nechceš, vždycky někomu ublížíš, manželovi, dětem. Já ale myslím, že vždycky jsou na manželství dva. To, že se to stalo, byl výsledek našeho vztahu, jak jsem si ho opatrovali. Partnerství, a je to jedno, jestli jsi vdaná, nebo ne, musíš vždycky opatrovat, musíš o něj pečovat. A jakmile o něj nepečuješ, tak se něco takového stane. Oba dva jsme o náš vztah nepečovali, a proto se to mohlo stát. Pro mě bylo horší to špatné svědomí vůči dětem, že jsem neměla tu sílu udržet pro ně domov, kde se něco takového nestane.

Ale ty jsi v té chvíli výjimečně myslela taky na sebe…

Ano, to jsem dělala pro sebe, jasně že jsem to dělala pro sebe. Na druhé straně si myslím, že pro sebe taky děláš, když si hlídáš manželství. A to bylo taky pro mě, protože tam byla láska, která měla sokl, na kterém ten dům mohl stát. A když ten dům nehlídáš, aby se nezhroutil, tak to je tvoje manko, tvoje osobní manko.

Ale ten dům mají hlídat dva, Ilono!

Já vím, že mají pečovat oba, a proto jsem neměla tak špatné svědomí k manželovi a bylo mi jedno, co říkají lidi. Ale vůči dětem jsem měla špatné svědomí. Mně vadilo jenom to, co se dělo u nás doma. Jestli mě někdo pomlouval, to mi bylo jedno. Vždycky, když žena něco takového udělala, dívala se na ni společnost hůř, než když to udělal muž. A navíc jsem v té době zjistila, že nejenom já mám milence, ale že můj muž má milenku. Oba dva jsme zodpovědní k dětem, a tak jsme se snažili z těch střepů ještě něco slepit, protože jsme rodiče, a to je náš hlavní úkol.

Když se dneska dívám zpátky, myslím, že jsem nikdy ze svého manželství neodešla oběma nohama, nechala jsem jednu nohu uvnitř.

To milování bylo pro mě tak bouřlivé, že jsem myslela, že je konec světa. A taková velká bouřlivá láska tě stojí hodně síly a tu sílu máš jenom jednu. A najednou ta síla začíná odcházet a najednou začínáš zase vidět bez brýlí mámení. Najednou vidíš, jaký ten člověk skutečně je, vzpomeneš si, co ti říkali přátelé a tys jim nevěřila, protože milencům, kteří jsou v tom až po uši, nemá smysl cokoliv říkat, musíš je nechat být. A pak přijde všední den a on se do něho nehodí, a to je začátek konce. Život není jenom svátek. A najednou zjistíš, že je to omyl. Ale proč se to stalo? To nebyl na prvním místě sex. Mně chybělo teplo, obejmout někoho, o někoho se opřít a nemyslet pořád jen na povinnosti. A s milencem nemáš ty povinnosti jako s manželem. A já jsem si těch povinností vzala moc. Od dětství jsem byla samostatná a dneska vím, že jsem tím sama byla vinna, že jsem si od nikoho nenechala pomáhat a všechno jsem chtěla zvládnout. A pak to takhle dopadlo.

Ale to je typický pro český ženy…

Nemyslím, že to je typicky český. Je to typicky ženský. Konečně ženy v Evropě došly k tomu bodu, že už to nechtějí nechat jako dřív. Před sto lety jsme si netroufly na něco takového pomyslet. A žena už chce taky něco dostat zpátky za to všechno, co dělá, nejen peníze, ale taky lásku a svobodu. Je to teprve čtyřicet let, co se ženy začaly osvobozovat a říkat NE. Se mnou NE. Já jsem osobnost a chci taky žít.

Kdy sis poprvé začala uvědomovat, že jsi někdo a že máš nějaké nároky a práva?

Myslím, že jsem začala brzy. Už v dětství, které bylo plné katastrof, jsem se musela bránit, musela jsem se osvobodit z toho, co mě táhlo dolů. Kdybych to nezvládla, byla bych ztracená. Už jako šestiletá jsem cítila, že se musím bránit, jak se říká německy scheisst der hund, sere na to pes, a jde se dál!

Já jsem měla takový schiksal, osud – zemřel mi otec, zemřel mi bratr, zemřel mi partner, se kterým jsem žila čtyři roky. A ty musíš žít dál, nebo skoč do Dunaje. Chceš žít? Musíš to překonat.

Jak se stavíš k emancipaci žen?

V Německu celá sedmdesátá léta probíhalo silné hnutí za emancipaci žen. Já jsem se k tomu vždycky stavěla kriticky, protože pro mě bylo nejdřív důležité emancipovat se jako člověk. Vždycky jsem se snažila nechat druhým svobodu, ať to byla žena, nebo muž. Ne ho vydírat a prosazovat svoje. V té ženské emancipaci pro mě bylo důležitých jenom několik bodů. Aby žena měla možnosti jako muž, aby nebyla odstrkovaná. Aby ve společnosti měla postavení jako muž. Vždycky, když jsem někde cítila, že je žena utlačovaná, jasně jsem řekla ne.

Když se žena rozhodne být doma u dětí, je velmi důležité, aby nebyla jenom doma. Aby si rozšířila svůj prostor, šla ven a zúčastňovala se různých prací venku. Já jsem dělala dvanáct roků Linku důvěry. Musela jsem se předtím na to připravit a dva roky se to učit. Nebo jsem se zúčastňovala práce pro třetí svět, byla jsem dlouho aktivní v obecní politice, pečovala jsem taky o starý lidi, hrála jsem v amatérském ženském kabaretu. Žena v domácnosti může udělat tolik prospěšnýho venku. A když žena nechce zůstat v domácnosti, tak je nutné, aby doma nezůstávala, protože by víc pokazila, než udělala dobrého, protože je nešťastná. I když to neříká nebo to není na první pohled vidět, tak je to cítit. Ty děti to cítí. Když je nedobrovolně doma, obrací se to proti dětem. Když je žena doma, vůbec to neznamená, že se dětmi zabývá víc. Žena, která chce pracovat, ví, že až přijde domů, bude se věnovat dětem. Stačí, aby se jim věnovala třeba jen hodinu a může udělat víc dobrého, než když je celý den přítomná, ale duší snimi není. Žena, která je šťastná, dává to štěstí dál.

Vadí ti, že je tak málo žen v politice?

Říká se, že kdyby bylo v politice víc žen, byla by politika jiná, že ženy by nevedly tolik válek. Já tomu chcu věřit, ale kladu si vždycky otázku, co udělá s člověkem, a to je jedno, jestli ženou, nebo mužem, když dostane moc? Víme všichni, že když má člověk velkou moc, že se mění a že tu moc využívá negativně. A to by mě zajímalo a na to máme ještě málo zkušeností, jak by smocí zacházely ženy. Ale přeju si, aby byla rovnováha žen a mužů v politice, aby muži a ženy spolupracovali.

Jsi ráda, že jsi žena?

Jsem ráda, že jsem žena, jsem strašně ráda.

Proč?

Nevím proč, já se cítím v ženském těle dobře. Já vnímám ženu, jedno jestli baculatou, nebo štíhlou, jako symbol života.

Co ses v životě dozvěděla o mužích?

To je obtížná otázka. Tak třeba proto jsem ráda, že jsem žena, protože muži neumí jít se svými emocemi ven, neumí je dávat najevo. Nechci nikomu ubližovat, ale myslím, že není tolik zajímavých mužů jako žen. Zjistila jsem, že muži mají chudší život. Život ženy je pestřejší. Možná je to dáno dějinami – co se chtělo od mužů a co od žen.

Muži byli vychováváni k tomu, že nemají ukazovat své city, a tím začalo to drama. Muž nemá plakat, muž nemá být zženštilej. Je málo mužů, pro které je žena a děti na prvním místě. I když to někdy tvrdí, vždycky je pro ně rodina až druhá. Nejdůležitější je pro ně kariéra. Když sněkterými muži mluvím, sami říkají, že se v tomhle cítí ošizený.

Ale těm dětem táta chybí…

Většinou chybí, ale jsou taky tátové, kterým se dítě může vrhnout kolem krku, zaplakat si a říct, co ho bolí. Ale není jich hodně. A myslím si, že se to muži už taky učí, chtějí být jiní než dřív. Jak už jsem řekla, znám několik mužů, kteří říkají – je mi líto, že jsem s dětmi nebyl, cítím se dnes ošizený. Nebo třeba muži, kteří mají druhé nebo třetí manželství a mají dítě třeba v padesáti, zacházejí s ním úplně jinak než s dětmi z prvního manželství. Mazlí se s nimi, čtou jim pohádky a najednou mají i čas, protože pracovní kariéru si už vybudovali.

Myslíš si, že muži jsou na ženách závislí?

Myslím si, že závislost mužů na ženách je veliká. V té naší generaci šla většina mužů rovnou od matky do manželství. U maminky syn doma nic dělat nemusel, potom se oženil a hledal v manželce druhou matku. Chce ženu i matku najednou. Když žena opustí muže, je to pro něj katastrofa. Zatímco když je žena opuštěná mužem, znám jich několik, lépe se s tím smíří a ještě ze svého života něco udělá.

Když muž opustí ženu, vždycky je tam už nějaká další. Znám hodně žen, které opustily muže, ne pro jiného, ale že řekly – tím partnerstvím si ničíme život. A nový život se jim daří. Myslím, že ženy jsou většinou silnější než muži.

A jaký by měl být tvůj partner?

Musí být osobnost. A chtěla bych s ním najít společnou cestu, v opačném případě nemusím s nikým žít. Chtěla bych mít manželství, ve kterém bych nebyla sama ve dvou, rozumíš mi? Ty můžeš s někým žít a jsi víc opuštěná, než když žiješ sama. A taky bych nemohla žít v partnerství, kde by na mě ten muž tlačil a nedával mi svobodu. To je pro mě absolutně nemyslitelný.

Ale tvůj manžel na tebe neměl čas…

Já jsem ze svého manželství na tři roky vystoupila a po pěti letech jsem se pomalu vrátila. A když mám sílu, hlídám chyby, které jsme dělali v minulosti, i když vím, že manžela nikdy nezměním, že bude vždycky workoholik, že to k němu patří. A tak se mu snažím říkat – teď jsem tady, postav se přede mě a vnímej mě! Chci v tom manželství být, protože máme ještě tolik společného. Zjistila jsem, že jsem manžela sice tehdy opustila, ale vždycky jsem byla na něho emocionálně vázaná, nikdy jsem nebyla z toho partnerství pryč. Proto se nám to teď daří, můžeme spolu žít a vede se nám dobře.

Bojíš se stárnutí?

Ani na to nemyslím. Vím, že stárnu, protože to fyzicky cítím, že mi není dvacet nebo třicet, ale na druhé straně jsem ráda, že jsem se toho tolik v životě dověděla a tolik naučila, že bych nechtěla nic zpátky. Já už bych nechtěla být dvacetiletá nebo ještě mladší, protože na jedné straně to mládí je hezký, protože cítíš hodně síly, ale je tam tolik trápení, než se od života něco dozvíš, než tím vším projdeš. Teď mi je padesát, a to je takový číslo, jak jsem si vždycky myslela, starý. Ale najednou cítím, že to tak není, že se nic moc nezměnilo a že bych chtěla ještě hodně let být tvořivá a dozvědět se nové věci. A vím, že všechno, co jsem se v životě dozvěděla, je moje plus, je to můj kapitál, se kterým můžu jít dál a nemusím se bát. Jedině, čeho se můžu bát, je nemoc. Ale když pořád něco děláš a pořád něco tvoříš, pořád jsi ještě zvědavá na život a chceš se něco nového dozvědět, tak se nemusíš bát stárnutí.

Co si teď nejvíc přeješ?

Když jde o moji osobu, přeju si zdraví a lásku. A co si ještě hodně přeju, aby náš svět byl mírnější, aby nebylo tolik nenávisti, aby nebylo tolik násilí a agresivity. Když se člověk podívá na ten svět, tak je ještě tolik válek nejenom v Evropě, ale všude na světě. A já bych si přála, aby se to zmírnilo, aby lidi spolu jináč obcházeli. Nejstrašnější pro mě je burgerkrieg, jak se to řekne, občanská válka. Tu bych chtěla, kdybych mohla, vygumovat, aby nebyla, protože to je tak strašný a zbytečný!

Jak bilancuješ svůj život?

Měla jsem bohatý život a taky těžký a jsem ráda, že nakonec v něm bylo hodně pozitivních věcí. I když bylo hodně smutku a trápení, stejně jsem měla vždycky sílu – chci žít a život jde dál. Každý den nově začíná a každý den přinese něco nového. Už jako malé dítě jsem si uvědomila, že když chci něco pozitivního, že pro to musím sama hodně udělat. A když chci mít život bohatý, tak na tom musím pracovat, musím za tím jít, musím si to od života brát, jako když ze stromů trhám ovoce.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .