Krach evropské ústavy

Sborník textů

Anthony Coughlan, Jan Rokita, Mirek Topolánek

Václav Klaus, Jiří Weigl, Petra Kuchyňková
Martin Hanus, Lukáš Petřík, Ondřej Šrámek
Jiří Zahrádka, Jiří Brodský, Petr Mach

Marek Loužek, Michal Petřík

Marek Loužek (ed.)

č. 42/2005

Vydává CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: PhDr. Ing. Marek Loužek, Ph.D.

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první

ISBN 978-80-87806-91-3 epub verze

ISBN 80-86547-45-0 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 42/2005

Předmluva

Odmítnutí evropské ústavy ve Francii a Nizozemí znovu rozvířilo debatu, kam se má EU ubírat. Evropská rada doporučila, abychom období reflexe využili k debatě o dalším směřování evropské integrace. Učiňme tak. Sborník CEP č. 42/2005 „Krach evropské ústavy“ má za cíl realisticky rozebrat návrh ústavy a nabídnout možné scénáře do budoucna. Publikace vznikla spojením textů ze tří nedávných seminářů a doplněním dalších zajímavých přednášek a článků.

Část A sborníku obsahuje přednášku irského profesora Anthony Coughlana „Co by změnila evropská ústava?“. Autor kritizuje rušení 70 národních vet, posílení velkých zemí na úkor malých, společnou zahraniční politiku EU, ideologické pasáže ústavy, pasarely umožňující měnit ústavu bez další ratifikace a řadu dalších věcí. Evropská ústava by z nás podle Coughlana udělala občany nového státu. Vznikla by supranacionální evropská federace. Je dobře, že byla zamítnuta.

V části B uveřejňujeme vystoupení na semináři „Perspektivy EU po zamítnutí evropské ústavy“. Předseda polské Občanské platformy Jan Rokita rozebírá poučení z francouzského a nizozemského referenda. Odmítnutí ústavy není podle něj tragédií, nýbrž novou šancí. Další ratifikace ústavy není potřebná. Předseda ODS Mirek Topolánek kritizoval zastaralý evropský sociální model, který by evropská ústava potvrdila. Euroústava je dnes mrtvý dokument. Evropa podle Topolánka nepotřebuje unifikaci, nýbrž daňovou, měnovou i regulatorní konkurenci.

V části C publikujeme texty ze semináře „Evropská ústava očima mladé generace“. Redaktor slovenského časopisu Týždeň Martin Hanus vyslovil obavu, že francouzské ne je spíše pouhou epizodou než skutečným zlomem ve vývoji evropské integrace. Petra Kuchyňková z brněnského Centra pro studium demokracie a kultury kritizovala plíživé prosazování některých částí evropské ústavy v současném legislativním procesu EU. Šéfredaktor EU.ePortal.cz Lukáš Petřík vysvětlil, jak se mladý člověk stane euroskeptikem. Podle Ondřeje Šrámka z katedry politologie VŠE v Praze zabíjí euroústavu její forma i obsah. Jiří Zahrádka ze sdružení Euroskeptická alternativa považuje ústavu za špatnou a vyzývá k zastavení její ratifikace.

Do části D jsme zařadili další nosné texty na téma evropské ústavy. Přetiskujeme můj text vyzývající k vymezení jiné Evropské unie a analýzu kancléře Jiřího Weigla „48 hodin po francouzském referendu“. Jiří Brodský obhajuje status quo smlouvy z Nice, Petr Mach chce zbavit EU nepotřebných institucí. Marek Loužek varuje před důsledky pro život běžného občana a Michal Petřík rozebírá otázku státní svrchovanosti po případném přijetí evropské ústavy.

Devadesátá léta 20. století byla ve znamení prohlubování evropské integrace. Evropská ústava tento vývoj zpečetila. Námitky, že integraci nelze uměle urychlovat, byly dlouho vytlačovány na okraj veřejné diskuse. Dnes se stávají součástí hlavního proudu. Spokojit se se stávajícím smluvním uspořádáním by však nebylo správné. Dnes jde o víc. Máme unikátní příležitost unii rozvolnit, vrátit některé kompetence na národní úroveň a vytvořit novou organizaci evropských států. Tuto šanci bychom neměli propásnout.

Václav Klaus
V Praze, 3. 8. 2005

A Texty ze semináře „What would the European Constitution change?“ (19. 5. 2005)

Co by změnila evropská ústava?

Anthony Coughlan

docent Trinity College Dublin[1]

„Ústava EU je rodným listem Spojených států evropských.“ (německý ministr pro Evropu Hans Martin Bury, Die Welt, 25. 2. 2005)

„Ústava je základním kamenem evropského federálního státu.“ (Guy Verhofstadt, belgický ministerský předseda, Financial Times, 21. 6. 2004)

„Nestojí za to vytvořit zmatek kvůli Britům. Přepsal jsem můj text, při čemž jsem slovo federální nahradit slovem komunitární, což znamená přesně stejnou věc.“ (Valery Giscard d´Estaing, Wall Street Journal Europe, 7. 7. 2003)

„Vytvoření jednoho evropského státu vázaného jednou evropskou ústavou je rozhodujícím úkolem naší doby.“ (německý ministr zahraničí Joschka Fischer, Daily Telegraph, 27. 12. 1998)

„Je jenom přirozené, že východní část kontinentu se pro budoucí léta stane naším zájmem, protože Němci to vnímají jako jakýsi historický osud. Naší nejzákladnější prioritou je pokusit se o integraci celé Evropy. Pro Francii však ta zásadní otázka spočívá jedině v tom, jak se vyrovnat se ztrátou svého vlivu ve světě.“ (Immo Stabreit, bývalý německý velvyslanec ve Francii, International Herald Tribune, sobota – neděle, 11.–12. září 1999)

„Smlouva o ústavě pro Evropu“ se skládá ze 448 článků, 36 protokolů a 48 připojených politických prohlášení. Nejvýznamnější je skutečnost, že se jedná o ústavu a zároveň o smlouvu. Navržená ústava by měla mnoho důsledků, mezi něž patří:

1. zrušení přibližně 70 dalších národních práv veta nad rámec již existujících dohod a přenesení souvisejících zákonodárných pravomocí z národních parlamentů a od občanů na Evropskou komisi, Radu ministrů, Evropský soudní dvůr a Evropský parlament. Více než polovina zrušených národních práv veta by se týkala nových oblastí zákonodárství EU. Ve zbývající části by jednomyslnost při hlasování o zákonech EU byla nahrazena většinovým hlasováním. Tyto zákony by se týkaly občanského a trestního práva, justice a policie; hraničních kontrol, azylové a imigrační politiky; prováděcích rozhodnutí v zahraniční politice; diplomatické a konzulární ochrany; obchodu se službami; veřejného zdravotnictví; energetiky; cestovního ruchu; sportu; kultury; duševního vlastnictví apod. Ústava nenavrhuje přesunout ani jedinou pravomoc z EU na členské státy, ačkoli to bylo navrženo jako možnost v Laekenské deklaraci, kterou byl založen konvent, který návrh ústavy vypracoval. (Část III)

2. nové EU by byly poskytnuty pravomoci rozhodovat o našich lidských a občanských právech:  25 soudcům Evropského soudu by byla dána pravomoc rozhodovat o našich osobních lidských a občanských právech v širokém spektru oblastí upravovaných zákony EU. To by znamenalo novou úroveň právníků a soudců mezi občany a těmi, kdo mají konečnou pravomoc rozhodovat o našich právech. Mezi jednotlivými zeměmi EU existují hluboké rozdíly ve standardech týkajících se lidských práv, v důsledku čehož je společný standard v takovýchto oblastech nevhodný. (Část II ústavní smlouvy, Čl. II-61 až 114)

3. poskytnutí větších pravomocí velkým zemím při tvorbě zákonů EU:  Pro tvorbu zákonů EU by byl zaveden systém založený hlavně na počtu obyvatel, což znamená, že by jich bylo více. Zvýšil by se tak vliv velkých států jako Německo a Francie, které se obvykle spojují, a také států s velkým počtem obyvatel, jako je Rumunsko, Turecko atd., po jejich vstupu, na rozhodování o zákonech, kterými by se museli řídit všichni občané navrhované nové EU. (Čl. I-25)

4. vytvoření instituce prezidenta EU, ministra zahraničí a veřejného žalobce: Byla by vytvořena politická funkce prezidenta EU, protože by byl zrušen stávající systém šestiměsíčního rotujícího předsednictví EU, a rovněž by vznikla instituce ministra zahraničí EU a diplomatického sboru a také úřad veřejného žalobce (prokurátora) EU. (Čl. I-22; Čl. I-28; Čl. III-274)

5. každých 5 let z 15 bez národního komisaře:  O jednu třetinu by se snížil počet komisařů EU, a jednotlivé členské státy by tak v orgánu předkládajícím všechny zákony EU neměly zastoupení po dobu pěti z každých 15 let. (Čl. I-26).

6. doplňky a změny ústavy EU bez dalších dohod:  Zákonodárství EU ve většině oblastí by bylo možné přesunout ze systému jednomyslného hlasování do systému většinového hlasování formou konsensu 25 prezidentů a ministerských předsedů, a to bez nutnosti dalších dohod nebo referend. (Čl. I-40.7 a I-55.4; Čl. III-210.3; 234.2; 269.3; 274.4 a 422 a Čl. IV-444 a 445)

7. dodržování nadřazené zahraniční politiky EU: Na základě ústavy by bylo povinné dodržovat společnou zahraniční politiku EU, a většina pravomocí členských států EU uzavírat dohody by byla odstraněna a přesunuta na novou Unii na základě její vlastní ústavy a došlo by k výrazné militarizaci této nové Unie. (Čl. I.16; I-13.2; III-23; I-41)

8. ústavní požadavek zrušit národní měny: Přijetí společné měny euro by se stalo ústavně povinným na základě ustanovení, že „měnou Unie je euro.“ (Čl. I-8), navzdory tomu, že 13 z 25 států EU má dosud vlastní národní měnu, i v důsledku zahrnutí Protokolu 12 o Euro-skupině, který tvoří nedílnou součást navrhované ústavní smlouvy, která má být schválena všemi 25 členskými státy EU, a který stanovuje zvláštní opatření pro země eurozóny, „dokud se euro nestane měnou všech členských států Unie.“

1) Tajemník The Platform EU Research and Information Centre.