Šedesát let od konce

druhé světové války

Sborník textů

William J. Cabaniss, Linda Duffield
Alexej L. Fedotov, Michael Libal, Václav Klaus
Jindřich Dejmek, František Stellner
Radek Soběhart, Jan Němeček

Marek Loužek (ed.)

č. 43/2005

Vydává CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: PhDr. Ing. Marek Loužek, Ph.D.

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první

ISBN 978-80-87806-90-6 epub verze

ISBN 80-86547-45-0 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 43/2005

Předmluva

Druhá světová válka představuje mimořádně smutnou etapu světových dějin. Její přímé oběti se počítají na desítky miliónů. Rozdělení sfér vlivu vítěznými mocnostmi předznamenalo pozdější vybudování železné opony a tím vznik další války – tentokrát studené. Není proto žádným přeháněním tvrdit, že druhá světová válka symbolizuje – spolu se zkušeností totalitarismu – tragický osud celého minulého století. Centrum pro ekonomiku a politiku připomíná šedesáté výročí konce druhé světové války novou publikací.

V části A uveřejňujeme texty z květnového semináře, na němž zazněly projevy čtyř velvyslanců tehdy válčících zemí. Velvyslanec Spojených států amerických William J. Cabaniss vítá osvobození od nacistického jha, ačkoli střední a východní Evropa podle něj upadla do nového zajetí. Britská velvyslankyně Linda Duffield popisuje konec války Churchillovými slovy „triumf a tragédie“. Ruský velvyslanec Alexej Fedotov vnímá druhou světovou válku jako boj dobra se zlem. Bývalý velvyslanec SRN Michael Libal vysvětluje význam druhé světové války pro Němce.

Do části B zařazujeme inspirativní texty z pera renomovaných českých historiků. Jindřich Dejmek z Historického ústavu Akademie věd zaměřuje pozornost na působení Winstona Churchilla za druhé světové války. František Stellner a Radek Soběhart z Filozofické fakulty Univerzity Karlovy analyzují ekonomické příčiny porážky Německa a vítězství SSSR ve druhé světové válce. Zástupce ředitele Historického ústavu AV ČR Jan Němeček vyzdvihuje zásluhy Edvarda Beneše na osvobození Československé republiky.

Do příloh v části C editor zařadil projevy prezidenta ČR k výročí konce druhé světové války, které byly proneseny letos v dubnu a květnu. Jde o můj projev k výročí osvobození koncentračního tábora Buchenwald, projevy na vzpomínkových akcích v Ostravě a Plzni a květnový projev na slavnostním shromáždění ke konci války na Pražském hradě. Připojeno je i mé prohlášení před odletem na moskevské oslavy.

Druhá světová válka se zapsala černým písmem do světových dějin. Bylo v ní prolito mnoho nevinné krve, brutalita a krutost dosáhly nevýslovných rozměrů. Ačkoli většina zemí od té doby prošla hospodářskou a politickou rekonstrukcí, ztrátu lidských životů nelze ničím nahradit. Je naší morální povinností připomínat si oběti, které generace našich rodičů a prarodičů vynaložily za znovuzískání svobody.

V posledních letech jsme, zejména ve střední Evropě, svědky pokusů o přepisování dějin. Tragédii druhé světové války není možné zlehčovat, není možné vytrhávat věci z historických souvislostí, zaměňovat příčiny s následky, ani provádět jednostranná a málo promyšlená gesta. Studium dějin druhé světové války vybízí k pokoře. Dějiny nelze přepisovat. Je však možné se z nich poučit.

Václav Klaus
V Praze, 26. září 2005

A. Texty ze semináře „Šedesát let od konce druhé světové války“ (12. 5. 2005)

Osvobození a nové zajetí

William Cabaniss

velvyslanec Spojených států amerických

Minulý týden byl pro americkou ambasádu velmi rušný. Měli jsme tu čest v Plzni a Praze přivítat prezidentskou delegaci vedenou zástupcem pro záležitosti veteránů Jimem Nicholsonem a delegaci Kongresu USA v čele s kongresmanem Jackem Kingstonem. Zhruba dvě stě amerických veteránů, kteří sloužili pod generálem Pattonem, přijelo rovněž oslavit šedesáté výročí osvobození Plzně a západních Čech. Rád bych poděkoval panu prezidentovi za jeho slova, která v Plzni pronesl o roli, kterou jednotky generála Pattona sehrály při osvobozování západních Čech od nacistické okupace. Dnes bych rád nabídl pár osobních vzpomínek na události před šedesáti lety a o transatlantickém spojenectví, která se zrodilo z těchto zkušeností.

Historická křivda

12. dubna 1945 zemřel prezident Roosevelt ve svém domě v Georgii. O osmnáct dní později spáchal Adolf Hitler sebevraždu ve svém bunkru v Německu. Když následující měsíc osvobodily jednotky generála Pattona západní Čechy, měly už Spojené státy nového prezidenta, předpovídalo se, že Churchill prohraje volby v Anglii, a Stalin začal trhat na kousky křehké dohody, které byly dosaženy mezi vítěznými spojenci.

Poválečný mír byl mrtvě narozeným dítětem. Byl narušen ještě před skončením války, i když se slavilo vítězství a osvobození. Osvobození v roce 1945 dalo střední a východní Evropě možnost znovu okusit, jak chutná nezávislost a svrchovanost. Bohužel víme, že šlo o období pouze krátké: na skutečnou svobodu si zdejší lidé museli počkat ještě čtyři desetiletí. Jak řekl minulý týden v Rize americký prezident Bush: „Na zajetí miliónů lidí ve střední a východní Evropě se bude vzpomínat jako na jednu z největších křivd historie.“

To, nad čím bych se dnes chtěl zamyslet, není dědictví smutku z války, ale odkaz naděje a vitality, který se projevil a nadále projevuje v transatlantickém svazku.

Když Amerika vstoupila do války, byl jsem malý hoch vyrůstající v Alabamě. Můj tatínek, námořník, patřil k těm odvážným mužům a ženám, kteří bojovali na frontě v Pacifiku. Byl povolán na moře, ale byli mobilizováni i Američané, kteří zůstali doma. Domácí fronta začala symbolizovat americké rozhodnutí a odhodlanost pomoci triumfu Spojenců. Nabádali nás, abychom chránili naše boty a sbírali nejrůznější věci, které by mohly být jednou užitečné pro válečné úsilí. Do útoku na Pearl Harbor panovala velká neochota vystavovat jednotky nebezpečí a nechat naše vojáky zabíjet. Nebyli jsme připraveni bojovat. Materiálně, morálně ani hospodářsky. Ale stáli jsme na správné straně.

Arzenál demokracie

Když jsem vyrostl a vnímal dění, které mne obklopovalo, dokázal jsem ocenit dilema, před nímž stál prezident Roosevelt: na jedné straně se pokoušel uklidnit Američany, že nás válka v Evropě nepohltí; a na druhou stranu ujišťoval Británii, že jí přijdeme na pomoc. Byl to v jednom z jeho známých projevů z roku 1940, kdy se rovnováha naklonila směrem, na nějž jsme dnes zvyklí, směrem k angažování se ve světě. Rád bych přečetl několik výňatků z Rooseveltova projevu „Arzenál demokracie“:

Zkušenost minulých dvou let – řekl Roosevelt – prokázala mimo jakoukoli pochybnost, že žádný národ nedokáže usmířit nacisty. Žádný národ neumí zkrotit tygra tím, že jej bude hladit. Usmíření nelze provádět nemilosrdností. Porozumění nelze dosáhnout pomocí zápalné bomby. Dnes víme, že národ může udržet mír s nacisty jen za cenu totální kapitulace.

Nebuďme slepí vůči nevyvratitelnému faktu, že zlé síly, které rozdrtily, podlomily a zkorumpovaly tolik jiných, už jsou před našimi branami.

Exilový vůdce jednoho z těchto národů mi jednoho dne řekl: „Oznámení bylo zbytečné. Mé vládě bylo dáno až dvě hodiny poté, co německé jednotky vtrhly do naší země na stovce míst.“ Osud těchto národů nám říká, jak to vypadá žít s nacistickou hlavní u spánku. Vůdcem, který byl citován, byl Edvard Beneš.

Jsem pevně přesvědčen, že Američané jsou dnes povoláni vyvinout silnější úsilí než kdy jindy, abychom zvýšili svou výrobu všech obranných prostředků a odvrátili tak hrozbu našemu demokratickému přesvědčení.

Musíme se stát velkým arzenálem demokracie.

Volám po takovém národním úsilí. Volám po něm ve jménu tohoto národa, který milujeme a ctíme, a jemuž máme čest s hrdostí sloužit. Obracím se na naše lidi s bezmeznou důvěrou, že naše společná věc bude mít velký úspěch.

Osm dnů po tomto neformálním projevu předstoupil Roosevelt před Kongres, aby situaci znovu vysvětlil. Při této příležitosti mluvil o čtyřech svobodách, které musí řídit naši cestu a stát se skalním podložím mezinárodní odpovědnosti: svoboda slova, svoboda víry, svoboda od nedostatku a svobodu od strachu. Vše je podmíněno svobodou od tyranie. Franklin Delano Roosevelt považoval válku za ukázkový případ boje dobra proti zlu.

Americké angažmá v Evropě a náš závazek vydržet v poválečném období doprovázely ony temné dny před naším oficiálním vstupem do války. Náš závazek nejenže porazil nacismus, ale vedl rovněž k pádu komunistické tyranie. Společné vítězství ve válce dosažené lidmi jako generál Patton či generál Montogomery, vyústilo do bezprostředního poválečného období a nalezlo konkrétní vyjádření ve třech velkých pilířích americké zahraniční politiky: Marshallově plánu, pomocí něhož USA nabídly zničeným evropským ekonomikám pomoc za 34 miliard dolarů (v dnešní měně více než 100 miliard dolarů), který umožnil poraženým mocnostem Osy získat pomoc a stát se zakladateli nové Evropy, a jež nakonec vedl k vytvoření nového Evropského hospodářského společenství; NATO, v rámci něhož USA garantují strategickou obranu evropského územní a politické integrity; a konečně – protože žádná stavba nemůže stát pouze na dvou pilířích – multilaterálním uspořádání včetně Rooseveltem prosazovaného OSN, na jehož půdě se dokonce i na vrcholu studené války mohli setkávat zapřisáhlí nepřátelé a tlumit napětí.