Postdemokracie

hrozba, nebo naděje?

Sborník textů

Lubomír Brokl, Vít Hloušek
Ladislav Jakl, Václav Klaus, Petr Mach
Michal Semín, Jiří Tutter

č. 44/2006

Vydává CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editoři: Petr Mach, Dina Chmaitilliová

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první

ISBN 978-80-87806-89-0 epub verze

ISBN 80-86547-48-5 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 44/2006

Předmluva

Korporativistické tendence, snahy některých jednotlivců či skupin doplnit či nahradit demokracii různými formami zapojení vybraných sdružení či svazů do výkonu státní moci, se vynořují opakovaně, a to u nás i v zahraničí. Dříve se pro takovou alternativní formu vlády používal termín korporativismus, dnes se často hovoří o postdemokracii či NGO-ismu.

Sborník „Postdemokracie – hrozba, nebo naděje?“, který shrnuje texty ze semináře se stejným názvem a přináší další doplňkové texty, se zabývá tématem, které považujeme za vysoce aktuální, a kolem kterého současně vzniká řada nedorozumění. Pohled politologa, sociologa, prezidenta republiky i představitelů pravicových i levicových spolků snad pomůže toto téma objasnit.

Na semináři, který CEP uspořádal 12. července 2005, vystoupili Ladislav Jakl z Kanceláře Prezidenta republiky, Jiří Tutter – ředitel Greenpeace ČR, Michal Semín z Institutu Sv. Josefa, a Vít Hloušek z Politologického ústavu z Masarykovy univerzity v Brně. Jejich vystoupení jsou obsaženy v části A sborníku.

Do části B jsme požádali o příspěvek Lubomíra Brokla – docenta Královéhradecké univerzity, přidali jsme i krátký text Petra Macha, který komentuje výrok bývalého prezidenta Václava Havla o „zrušení Centra pro ekonomiku a politiku“.

Protože červencová debata o „postdemokracii“ a „NGO-imsu“ byla vyvolána podrážděnou reakcí některých levicových intelektuálů na můj projev na zasedání Rady Evropy, kde jsem si dovolil označit „NGO-ismus“ za projev „post-demokracie“ a za hrozbu pro demokracii, a protože někteří autoři se na tento text odkazují, přinášíme české znění tohoto projevu, tak jak vyšlo v českém tisku, plus projev, který jsem pronesl na islandské konferenci Montpelerinské společnosti, článek z Reflexu a polemiku s P. Fischerem z Mladé fronty Dnes, ve kterých své argumenty dále rozšiřuji a dovysvětluji.

Pozorný čtenář si jistě všimne, že jsme se v tomto sborníku nedotkli jednoho důležitého semeniště projevů postdemokracie, a sice Evropské unie – ale to je kapitola sama pro sebe.

Václav Klaus

A. Texty ze semináře

Postdemokracie zavládne, až zemře demokracie

Ladislav Jakl

Kancelář Prezidenta republiky

Dnes se máme na tomto semináři bavit o tom, co to je postdemokracie. Já si nicméně nejsem jist tím, jestli všichni stejně chápeme už samo slovo demokracie. Nejsem si tím jist, protože často slyším slovo „demokratické“ užívat jako synonymum slova „správné.“ To ale podle mne vůbec není totéž.

Demokracie je u mne především „kracií“, tedy formou vlády, formou uplatňování moci. Je to forma kolektivního rozhodování, jehož výstupy jsou vnucovány všem příslušníkům jistého kolektivu, a to násilím. Ano, demokracie je jistě takovou formou kolektivního násilí, která ze všech známých forem násilí svobodu člověka šetří nejvíce. Ale je to pořád jen forma kolektivního násilí, násilí uplatňovaného mocí. Oproti jiným formám kolektivního násilí šetří více svobodu člověka díky třem principům. Jimi jsou demokratické instituce, mandát vzešlý ze všeobecného rovného volebního práva a pravidla pro soutěž o tento mandát.

Svobodu ale nešetří pouze sám demokratický mechanismus a jeho dodržování, ale především už to, jak velký je okruh věcí, které spadají ještě do svobodného rozhodování individuálního, a jak velký je již ovládán kolektivní mocí.[1]

Pro lepší rozlišení svobody a demokracie a tím i pro vyvrácení intuitivního pocitu, že jde o synonyma, už jsem při podobných příležitostech použil různé bizarní příklady, dnes zkusím něco méně křiklavého. Představme si, že my všichni, jak tady sedíme, budeme hlasovat o tom, kdo kdy z nás půjde z tohoto sálu domů, v kolik půjde spát, kolik kdo smí mít dětí nebo kde bude bydlet. Bylo by to jistě demokratické, protože o čistotu demokratických procesů bychom úzkostlivě dbali, ale bylo by to zároveň zrůdné. Demokratické tedy není totéž, co správné. Kolektivní formy rozhodování, spojené s donucováním, máme používat jen tam, kde to je nevyhnutelné a tedy obhajitelné. Ne všude tam, kde je to prostě možné. Pokud je budeme používat i jinde, než kde je to nutné, pak platí, že čím více demokracie, tím méně svobody.

Co tedy máme rozumět pod pojmem postdemokracie? Postdemokracie je cosi, co by mělo podle stoupenců postdemokratické ideologie demokracii překonat nebo nahradit. A to právě v její funkci nástroje kolektivního rozhodování, moci a násilím vynucovaných rozhodnutí. Za nejdůležitější zde považuji tezi, že postdemokracie vzniká na základě frustrace z demokracie. Jsou totiž mezi námi lidé, kteří ve standardní demokracii nevěří, jsou jí zklamáni a myslí si, že v rámci daného systému jsou jejich výhrady neřešitelné.

Frustrací z demokracie je několik typů, základní dělení chápu jako frustrace objektivní a subjektivní. Objektivní frustrace je dána objektivní podstatou demokracie, jako formy násilí, jak jsem o tom hovořil v úvodu. Rozpínavost státu a jeho schopnost omezovat svobodu člověka je dána už třeba tím paradoxem, že o tom, co všechno má být předmětem kolektivního rozhodování, se rozhoduje opět formou kolektivního rozhodování. S tímto typem frustrace lze bojovat jen stálým tlakem na omezení okruhu veřejně poskytovaných statků, vzniklým arbitrárním rozhodnutím. Čili této frustraci je třeba čelit nikoli vymýšlením jiného typu kolektivního rozhodování, než je demokracie, ale hájením privátního intimního prostoru jednotlivce před působností demokracie.

Subjektivní frustrace je dvojího typu. Jeden je dán nedokonalostmi demokratických mechanismů: volebních zákonů, (ne)vyvážeností jednotlivých dimenzí státní moci či tendencí veřejných institucí chodit za hranice svého mandátu. Tuto frustraci lze omezovat jen trvalou péčí o kvalitu demokratických institucí a o fungování nástrojů veřejné kontroly.

A pak je ještě jeden druh subjektivní frustrace, a ten je právě (spolu se špatným vyhodnocením příčin frustrací těch typů, o kterých jsem již hovořil) mimo jiné matkou společenského fenoménu zvaného postdemokracie. Nejzásadnější a neprostší příčinou frustrace z demokracie je totiž subjektivní pocit některých lidí či skupin, že v demokratické soutěži priorit či zájmů se neprosazují jejich zájmy a priority podle jejich představ, a s tím se nechtějí smířit. Nevidí problém frustrace ve svých přemrštěných představách a nárocích, ale vidí je ve společenské realitě, kterou pak chtějí nepokorně a neuvážlivě měnit. A tak si hledají jiné nástroje k prosazení svých zájmů a společenských priorit.

Postdemokracie jako projev těchto frustrací může být tzv. tvrdá a měkká. Rejstřík takových projevů může být totiž veliký a je chybou, pokud si pod nimi představujeme jen jeden typ činností. Ve vzduchu nechám třeba otázku, jestli jedním z takových projevů je i teror. V každém případě jde o mnohem širší kategorii, než jen o spolky přátel keltské kultury nebo sdružení na záchranu bičítnatce křivookého.

Postdemokracie v žádném případě není jiný (pejorativní) pojem pro spontánní aktivity lidí, pro pestré projevy života společnosti. To by byl základní omyl. Svobodná otevřená živá společnost je přirozeným prostorem pro mnohé spontánní neorganizované i organizované aktivity. Ty slouží svým členům k uspokojování svých potřeb nebo k prosazení cílů, které jistá skupina považuje za prioritu v rámci celé společnosti. Tyto skupiny se velmi zbytečně cítí dotčeny slovy o postdemokracii jako o hrozbě pro svobodu člověka. Varovná slova o postdemokracii totiž nemíří na jejich bohulibé či třeba i velmi utilitární aktivity, ale na ideologii, podle které je třeba „zastaralou“ demokracii nahrazovat jinými principy a ve které struktura nestátních struktur jen sehrává roli mocenského nástroje.

Některé z těchto struktur se stávají nátlakovými skupinami, které si plnění svých potřeb či priorit vynucují často dosti neomaleně. Mají to v demokracii bohužel docela jednoduché, neboť plně využívají fenoménu koncentrovaného a rozptýleného zájmu. To je princip, na kterém spočívají všechny lobbyismy i efektivita prosazování skupinových zájmů proti zájmům širší veřejnosti. Lze nalézt mnoho rozhodnutí, při kterých újma je rovnoměrně rozprostřena například na daňové poplatníky, takže dotčené to tolik nepálí a nemotivuje se účinně bránit, zatímco z výnosu z takového rozhodnutí profituje jen malá skupina, takže každý její člen je vysoce motivován a skupina bývá dobře organizována. Když každý v tomto sále přijde o padesát korun, moc to nepocítí, jeho večer bude zhruba stejný, jako by byl bez této ztráty. Když ale všechny tyto vaše peníze dostanu například já, mohl bych si už dopřát třeba velmi luxusní večeři. Vaše motivace odepřít mi tento malý dárek bude mnohem menší než má motivace z vás tyto peníze dostat.

Proto je poplatník častým obětním zvířetem, které jde bez cavyků na porážku, kdykoli se skupinový zájem efektivně zorganizuje. A úplně nejlepší je, když zájmová skupina svůj profit propagandisticky pojmenuje jako veřejný zájem, což vidíme kolem sebe také dost často. Nicméně všechny tyto projevy k životu svobodné společnosti patří a pokoušet se je vymýtit by bylo totéž, jako bránit svobodným lidem jít za svým štěstím. Ano, v jistém momentě tyto formy nátlaku dosahují takové míry, že k chránění zájmu rozptýleného je jim třeba čelit. Čelit jim lze ale opět jen jiným, konkurenčním vlivem a argumentací.

1) Zde si dovolím poznámku: není náhodou, že mezi např. ekologickými aktivisty se ujal termín „demokratizace společensky významných problémů“. Pod tímto termínem se rozumí tendence vyjmout některé procesy ze svobodného individuálního rozhodování – např. prostřednictvím trhu – a jejich podřízení mocenským mechanismům rozhodování kolektivního. Radikální ekologisté tedy rozpoznali donucovací schopnosti demokracie lépe než mnozí naivní demokraté, kteří podstatu demokracie jako formu násilí dosud neobjevili.