Islám v Evropě

obohacení, nebo nebezpečí?

Sborník textů

Benjamin Kuras, Zdeněk Müller
Tomáš Pojar, Jiří Weigl, Bronislav Ostřanský
Roman Joch, Luboš Kropáček
Vladimír Sáňka

č. 48/2006

Vydává CEP - Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Praha, červen 2006

Editorka: Dina Chmaitilliová

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první

ISBN 978-80-87806-81-4 epub verze

ISBN 80-86547-53-1 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 48/2006

Předmluva

Přítomnost islámu na evropském kontinentě není zdaleka pouze novodobou záležitostí – jeho vliv na utváření Evropy se datuje již řadu staletí. V poslední době se však o islámu hovoří převážně v souvislosti s teroristickými útoky páchanými ve jménu islámu a s problémy komunit novodobých muslimských přistěhovalců do západní Evropy. Objevují se tak nové hrozby a nové otázky nad budoucností Evropy, ve které islám hraje stále silnější roli.

Sborník „Islám v Evropě – obohacení, nebo nebezpečí?“ shrnuje texty ze semináře se stejným názvem, který CEP uspořádal 14. prosince 2005, a přináší další doplňkové texty, které na nastolenou otázku pohlížejí z různých úhlů.

V části A sborníku jsou zařazeny příspěvky Benjamina Kurase – spisovatele působícího v Londýně, Zdeňka Müllera – arabisty působícího ve Francii, Tomáše Pojara – náměstka ministra zahraničních věcí a Jiřího Weigla – vedoucího Kanceláře prezidenta republiky. Benjamin Kuras vyzývá k sekularizaci islámu – k jeho odpoutání od státu a k jeho vstupu na volný trh idejí, kde by nenásilně soutěžil jak s jinými náboženstvími tak s atheismem. Zdeněk Müller poukazuje na vykořeněnost muslimských komunit ve Francii, která je živnou půdou pro fanatismus. Tomáš Pojar vyvrací tezi, že by příčinou islámského terorismu byla chudoba. Jiří Weigl vidí problém v evropském multikulturalismu, který brání menšinám v přirozeném začlenění do společnosti a ponechává je v předměstských ghettech.

Do části B jsme požádali o příspěvek Luboše Kropáčka – orientalistu a afrikanistu, profesora Filosofické fakulty University Karlovy, Vladimíra Sáňku – ředitele Islámského centra v Praze, Romana Jocha – ředitele Občanského institutu a Bronislava Ostřanského – arabistu z Orientálního ústavu Akademie věd ČR. V tomto oddíle jsme přetiskli také rozhovor s Jiřím Weiglem, který vyšel v týdeníku Euro, a esej „Islamizace Evropy“ od anglického politologa Davida Pryce-Jonese, který loni publikoval Občanský institut.

Do části C editorka zařadila grafy s počty a procentuálními podíly muslimského obyvatelstva ve vybraných evropských zemích.

Tento sborník rozhodně není černobílým pohledem na otázky spojené s přítomností islámu v Evropě, snaží se hledat příčiny vážných problémů, které jsou s tímto fenoménem spojeny.

Někdo by mohl namítnout, že problém „islamizace Evropy“ se netýká České republiky, která žádné problémy s muslimskými komunitami ani islámským terorismem nemá. Problémy západní Evropy však mohou být pro nás velmi poučné. Je-li řada problémů umělého přistěhovalectví a vykořeněných ghett způsobena evropským modelem sociálního státu, který kombinací sociálních dávek, minimální mzdy, omezenou smluvní volností v pracovních vztazích a pokryteckým obhajováním multikulturalismu systematicky vytlačuje vlastní občany z pracovního trhu, pak bychom měli vidět, jakým směrem se nevydávat, ať už se samotný islám dokáže modernizovat či nikoliv.

Václav Klaus
31. 5. 2006

A Texty ze semináře „Islám v Evropě – obohacení, nebo nebezpečí?“ (14. 12. 2005)

Nepřítelem je islámská Umma

Benjamin Kuras

spisovatel, Londýn

Protože tímto tématem vstupujeme na tenký led, pokládám za užitečné předem ujasnit několik věcí. Nechovám žádné předsudky vůči muslimům – mám dostatečný počet muslimských přátel, abych to mohl prokázat. Nechovám ani žádné předsudky vůči islámu samotnému – mám dostatečně prostudované dějiny, abych věděl, že islám dokázal více než půl tisíciletí tvořit velkolepou civilizaci, vedle níž tehdejší civilizace evropská vypadala jako ušmudlaný bratrovražedný analfabet.

Věřím se Salmanem Rushdiem, že současná bigotnost a krutost islámských fanatiků nepředstavuje samotnou esenci islámu a že islám potřebuje a je schopen reformovat se a liberalizovat, tak jako toho bylo schopné kdysi stejně bigotní a kruté křesťanství. Souhlasím s Rushdiem i v tom, že tato reforma se nemůže zrodit v islámských zemích s autoritářskými vládami, nýbrž mezi muslimy západními vyrůstajícími v demokratické tolerantní a sekulární společnosti jako náboženská menšina – a že tudíž muslimové na demokratickém západě mají za budoucí humanizační vývoj islámu a světa zvláštní odpovědnost a možná i Bohem dané poslání.

Jako náruživý student kulinárních věd dávám kdykoli přednost jídlu z kterékoli islámské země před jídlem českým a často mě rmoutí, že ho tady není víc. Jako stejně náruživý student vína se modlím, aby se islám stačil reformovat a liberalizovat, než nad Evropou získá nadvládu. Jako náruživý zbožňovatel ženské krásy se chvěji nadějí, že se islám reformuje než mně začne být lhostejné, že kolem mě všechny ženy chodí zahaleny od hlavy k patě. Teď se pokusím zamyslet nad tím, od čeho se islám bude muset liberalizovat, aby opět mohl být ve světě silou kreativní místo destruktivní.

Kdo je terorista?

Bezpečnostní služby se už několik let snaží vytvořit „profil“ typického teroristy, aby měly větší šance je odhalit a dopadnout ještě dřív, než začnou zabíjet. Západní rozvědky si každou chvíli postesknou, jak se jim nedaří rekrutovat agenty z řad místních muslimů, takže nemají k dispozici žádné informace zevnitř teroristických organizací. Muslimské agenty se nedaří rekrutovat z velice jednoduché příčiny, kterou si západní vlády ještě pořádně neposkládaly v hlavě. Podle islámských zákonů muslim, který zradí druhého muslima bezvěrcům, nebo se s bezvěrci proti druhému muslimovi spolčí, podléhá trestu smrti. Politici, kteří na své muslimské spoluobčany naléhají, aby s policií spolupracovali a vydávali jí své podezřelé souvěrce, od nich žádají, aby pro slávu svých adoptovaných zemí páchali sebevraždu.

A tak rozvědkám a kontrarozvědkám nezbývá, než si dál pracně vypiplávat sociologické a psychologické profily teroristů, kteří už atentáty spáchali. Ale potýkají se s věčným problémem. Jen co se jim podaří takový profil pravděpodobného teroristy vytvořit, udeří někde terorista úplně jiný. A příště zas úplně jiný. Spořádaní otcové šťastných rodin. Milovníci kriketu. Úspěšně studující synové úspěšných podnikatelů. Jamajští černoši. Modrooké Belgičanky. Všichni dokonale bezúhonní, bez jediné poskvrny na charakteru, bez záznamů v policejním rejstříku. Lidé, které jednoduše není možné identifikovat, tím méně dopadnout před činem.

Po identifikaci londýnských atentátníků už bezpečnostní služby dospěly k závěru, že jasný profil teroristy se vypracovat nedá, neboť je-li možné do sebevražedného atentátu vmanipulovat pokojné britské muslimy narozené a vzdělané v Británii nebo v Belgii, není z profilu potenciálního teroristy možné stoprocentně vyloučit žádný typ muslima, sebevzdělanějšího, sebebelaskavějšího, sebeúspěšnějšího. Což neznamená, že je oprávněné kteréhokoli podezírat, pouze jej nelze vyloučit. Asi podobně jako nebylo možné v nacistickém Německu jako potenciálního vraha vyloučit žádného Němce a Rakušana jakéhokoli typu, kromě těch, co už byli v koncentračních táborech.

Masové vrahy z Němců nedělal německý patriotismus a dokonce ani nacionalismus. Udělala je z nich víra, že ve jménu jakéhosi vyššího principu zvaného „německý národ“ se sluší beztrestně vraždit kohokoli, včetně příslušníků svého národa. Stejně tak teroristy z muslimů nedělá samotný islám, nýbrž víra, že se ve jménu islámu sluší beztrestně vraždit kohokoli, včetně příslušníků své víry.

Jakmile jsme začali vraždit beztrestně, potřebujeme si to morálně obhájit tím, že vražděným nasadíme nějakou tu prasečí hlavu podřadné rasy nebo víry, záškodníků ohrožujících národ či Boha, zloduchů, před nimiž se musíme bránit tím, že je odlidštíme a jako škodnou havěť vyhubíme. Jejich hromadná smrt se tak stává jejich vinou a naší slávou. Je to psychologický postup, který se opakuje znovu a znovu, pokaždé, když se někdo někde chystá někoho hromadně zmasakrovat.

Teroristé by sebe a druhé nevyhazovali do povětří, kdyby neměli z mozků vygumován rozum, laskavost, soucit a smysl pro mír. Kdyby jim někdo opakovaně a dlouhodobě nevštěpoval, že vraždit je správné, neboť si to žádá jejich Bůh. Hlavními a nejnebezpečnějšími útočníky na civilizovaný svět tak nejsou sebevražední pěšáci, nýbrž agresivní imámové hlásající pod ochranou demokratické svobody slova nenávist a neloajalitu vůči svým západním hostitelům a vychovávající mladé evropské muslimy k vraždám. Jejich úloha v současném islámu je táž, jaká byla úloha nacistických gauleiterů a komunistických politruků: manipulovat a zfanatizovat své přívržence k nenávisti a vraždění.

Proto obranu proti terorismu bude nutné vést omezením moci a vlivu imámů a jejich nahrazováním evropsky vzdělanými muslimskými intelektuály jako je Rushdie, kteří by si uvědomovali, že islám nikde nikdy neměl takovou svobodu, jakou má dnes v Evropě, a to ani v islámských zemích za těch nejtolerantnějších vladařů. Že bez pokojného sžití se s evropskou tolerancí a přijetím principu pokojného dialogu idejí sám zakrní v hlubokém středověku a strhne s sebou celý svět do barbarství.

Kdo věří v Abrahámova Boha, nemůže nevědět, že nedokončené obětování Izáka nese toto poselství: Tvůrce vesmíru nežádá lidské oběti, nýbrž laskavé a spravedlivé skutky. Toto poselství je obsaženo i v islámu. Ale dokud je neučiní klíčem své víry, nebude schopen míru.