Šedesát let od smrti

Johna Maynarda

Keynese

Sborník textů

Robert Holman, Milan Sojka, Vladimír Dlouhý
Richard Ebeling, Dan Šťastný, Jiří Havel
Karel Kříž, Martin Říman

Marek Loužek (ed.)

č. 50/2006

Vydává CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: PhDr. Ing. Marek Loužek, Ph.D.

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první

ISBN 978-80-87806-83-8 epub verze

ISBN 80-86547-58-2 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 50/2006

Předmluva

Letos uplynulo šedesát let od smrti Johna Maynarda Keynese a současně sedmdesát let od vydání jeho „Obecné teorie“, která na několik desetiletí předznamenala vývoj ekonomické teorie i hospodářské politiky. Centrum pro ekonomiku a politiku nemůže nechat tato kulatá výročí bez povšimnutí a nabízí čtenářům sborník, který se vypořádává s autorem, který byl svého času označován za největšího ekonoma 20. století.

V části A uveřejňujeme texty ze semináře „Co zbylo z Keyenese po šedesáti letech?“, na němž vystoupili přední čeští znalci dějin ekonomických teorií. Profesor Vysoké školy ekonomické Robert Holman vyložil Kynesovu obecnou teorii jako slepou uličku, která vyústila do bujení vládních dluhů a růstu zdanění. Profesor Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy Milan Sojka obhajoval Keynese a tvrdil, že jeho odkaz zůstává stále aktuální.

V části B vydáváme další inspirativní doplňkové texty k J. M. Keynesovi. Poradce Goldman Sachs a pedagog na FSV UK Vladimír Dlouhý vysvětluje příčiny krize keynesiánské teorie i hospodářské politiky. Prezident Americké nadace pro ekonomické vzdělávání Richard Ebeling varuje, že ekonomové typu Keynse světu způsobují nedozírné škody. Dan Šťastný z Vysoké školy ekonomické a Liberálního institutu upozorňuje na nekonzistenci v Keynesově díle a kritizuje jeho mesiášský syndrom a sklon k aroganci.

Do části C zařazujeme texty z lednového semináře „Kapitalismus – ideál, nebo ošklivé slovo?“ z 20. února 2006. Místopředseda vlády pro ekonomiku Jiří Havel se podíval na kapitalismus keynesiánskýma očima a hájil tezi, že v dnešní Evropě není kapitalismus úplně slušné slovo. Ekonom Karel Kříž oponoval, že neslušným slovem je socialismus, nikoli kapitalismus. Poslanec Parlamentu ČR Martin Říman obhajoval kapitalismus jako nosný model pro dnešní svět.

Debata o tom, zda je kapitalismus rovnovážný či vnitřně nestabilní systém, bude jistě dále pokračovat. Dílo Johna Maynarda Keynese je z tohoto hlediska jakousi odbočkou, kdy se ekonomická teorie nejprve odvrátila od klasické teorie vycházející z rovnovážných trhů, aby ji později znovu vzkřísila v podobě monetarismu a nové klasické makroekonomie. Věřím, že nový sborník Centra pro ekonomiku a politiku najde pozorné čtenáře.

Václav Klaus
V Praze, 31. července 2006

A. Texty ze semináře „Co zbylo z Keynese po šedesáti letech“ (10. dubna 2006)

Keynesova teorie byla slepou uličkou

Robert Holman

profesor Vysoké školy ekonomické

Letos uplynulo šedesát let od smrti britského ekonoma Johna Maynarda Keynese, kterého časopis Time kdysi označil za nejvlivnějšího ekonoma 20. století. Kdo byl Keynes? Typický představitel intelektuální elity předválečné Velké Británie. Narodil se v roce 1883. Otec John Neville Keynes byl známým profesorem ekonomie v Cambridge, tak jako později jeho syn.

Životní kariéra Johna Maynarda byla spojením akademické dráhy univerzitního profesora, služby státního úředníka a aktivit praktického finančníka. Byl typickým anglickým snobem; dal se zvolit jedním z dvanácti Apoštolů exkluzivního „tajného“ spolku v Cambridgi, který ctil buržoazní hodnoty a viktoriánskou morálku. Keynes měl rád společenský život, hrál karty, ruletu. Oženil se ve čtyřiačtyřiceti letech s ruskou balerinou Lidií Lopokovovou.

Jako ekonom se Keynes proslavil již ve 20. letech, zejména Traktátem o měnové reformě (1923) a Pojednáním o penězích (1930). Jeho hvězda však naplno vzplála až v roce 1936 díky jeho nejznámější knize Obecná teorie zaměstnanosti, úroku a peněz, ačkoli ji mnozí považují za horší než první dvě knihy. V roce 1942 jej král jmenoval baronem. V roce 1946 zemřel lord Keynes na druhý infarkt.

1. Keynes prorokem

V roce 1919 se Keynes účastnil, jako jeden z představitelů delegace ministerstva financí, Versailleské mírové konference. Z mise však rezignoval, protože odmítal válečné reparace, kterými vítězné mocnosti hodlaly zatížit poražené Německo. Krátce poté napsal Keynes svůj první bestseller Ekonomické důsledky míru (1920), v němž předvídal, že válkou zruinované Německo nebude schopné platit reparace a bude se muset vymanit z dluhů inflačním tištěním peněz. Jeho předpověď se do puntíku vyplnila.

Dalším důkazem Keynesovy předvídavosti bylo jeho varování před návratem libry ke zlatému standardu, který v roce 1925 prosadil Winston Churchill, tehdy ministr financí. V brožurce Ekonomické důsledky pana Churchilla Keynes varoval, že sváže-li vláda libru se zlatem, vyvolá deflaci a hospodářskou depresi. To se také stalo. Tím však byly Keynesovy prorocké schopnosti vyčerpány.

Ve 20. letech si sice vydobyl pověst předvídavého finančníka, když úspěšně spekuloval na komoditních burzách (dával prý brokerům příkazy zásadně ráno z postele), avšak v předvečer hospodářské deprese stále hýřil optimismem a důvěrou v pokračující konjunkturu a spekuloval na růst cen. Když přišel krach, ztratil Keynes tři čtvrtiny svého majetku. Zřejmě z té doby pochází i jeho pozdější přesvědčení o nestabilitě kapitalismu a o hazardní povaze finančních trhů. Ztráty však Keynese neodradily od dalších investic a později se mu podařilo své jmění opět znásobit, takže zemřel jako bohatý muž.

2. Keynes – zachránce kapitalismu?

Hospodářská deprese 30. let přinesla světu nejen ztráty hmotného bohatství, ale otřásla i samotnou důvěrou lidí v kapitalismus. V té době byla již marxistická ideologie v intelektuálních kruzích značně přitažlivá. Sovětský svaz byl jedinou zemí pyšnící se hospodářským růstem a plnou zaměstnaností ve světě dramatického hospodářského poklesu a nezaměstnanosti. Mnohým se zdálo, že Marx měl pravdu a že kapitalismu zvoní hrana. I mezi ekonomy zavládla skepse a stoupenců laissez faire rychle ubývalo. Sidney a Beatrice Webbovi (prominentní členové Fabiánské společnosti a zakladatelé Londýnské školy ekonomie) se vrátili ze Sovětského svazu naplněni obdivem ke Stalinovi.

Za této situace Keynes přišel se smělou myšlenkou, že kapitalismus je skutečně nestabilní hospodářský systém, ale že jeho stabilizace a udržení jsou možné – za pomoci prozíravé hospodářské politiky státu. Keynes přitom nezpochybňoval efektivnost tržní tvorby cen. Tvrdil pouze, že systém laissez faire dokáže efektivně alokovat zdroje, ale nedokáže sám o sobě udržovat plnou zaměstnanost.

Avšak on, Keynes, zná recept na jiné východisko z krize, než jaké nabízeli marxisté. Kapitalismus není nutné svrhnout, je třeba mu pouze dodávat potřebné poptávkové impulzy. A nejde-li to jinak, tedy prostřednictvím vládních výdajů. Zdálo se to jednoduché a účinné – a Keynes byl již tak známou osobností a vystupoval natolik sebevědomě, že v něm mnozí spatřovali zachránce kapitalismu.

3. Útok na klasickou ekonomii

Ve 30. letech doba stoupencům laissez faire opravdu nepřála. Friedrich Hayek, působící tehdy na Londýnské škole ekonomie, psal Keynesovi prudké polemické dopisy a Keynes svému mladému kolegovi odpovídal vlídně, téměř blahosklonně, jako by si byl vědom své převahy (která ovšem pramenila z hospodářské situace).

Co však stálo Keynesovi opravdu v cestě, to bylo dílo a věhlas tehdy již zesnulého cambridgeského dona a Keynesova učitele Alfreda Marshalla, jehož vliv v britských akademických kruzích byl stále neotřesitelný a jehož Zásady ekonomie byly stále nejpoužívanější učebnicí ekonomie. V Marshallově díle byl rovněž ztělesněn odkaz skotského morálního filosofa a politického ekonoma Adama Smithe, jehož Bohatství národů se vždy považovalo za mistrovské dílo a základní stavební kámen ekonomické vědy.

Keynes si byl vědom, že se svými novátorskými myšlenkami neprorazí, dokud se mu nepodaří zdiskreditovat Smithovu-Marshallovu ekonomickou tradici, kterou sám označil za „klasickou doktrínu“. To nebyl vůbec lehký úkol. Naštěstí pro Keynese nebyl tehdy v Británii žijící ekonom, který by se mu vyrovnal brilantností argumentace a vahou osobnosti. Hlavním obráncem neoklasické ekonomie byl tehdy Arthur Pigou, jenž se snažil argumentovat, že v dlouhém období vede pokles reálných mezd k znovunastolení plné zaměstnanosti. Za to si pouze vysloužil posměšný Keynesův bonmot, že „v dlouhém období jsme všichni mrtví“.

Hlavním terčem Keynesova útoku byl Sayův zákon trhů, který z díla francouzského klasika Jeana Saye pronikl i do ekonomie Smitha, Ricarda a Marshalla. Keynes tento zákon parafrázoval do tvrzení, že „nabídka si tvoří poptávku“. Dopustil se tím evidentní dezinterpretace Saye, který nikdy nenapsal nic takového, pouze říkal, že struktura nabídky a poptávky se sobě přizpůsobují prostřednictvím cen. To však Keynesovi nebránilo, aby diskreditoval „klasickou ekonomii“ poukazem na to, že svět trpící nedostatkem poptávky je důkazem nesprávnosti Sayovy teorie a všeho, co z ní vycházelo.

Dalším terčem Keynesova útoku byla kvantitativní teorie peněz, která říkala, že peníze jsou neutrální, čili že změny cenové hladiny nepůsobí na reálné veličiny. Jenže deflace 30. let byla doprovázena vysokou nezaměstnaností a nevyužíváním ekonomických zdrojů, a tak bylo pro Keynese snadné ukazovat, že peníze evidentně neutrální nejsou.