150 let od narození

Sigmunda Freuda

Sborník textů

Václav Mikota, Cyril Höschl, Jiří Raboch

Marek Loužek, Ivo Čermák, Jiří Kocourek

Jeroným Klimeš, Petr Klimpl

Miloslav Martínek

Marek Loužek (ed.)

č. 51/2006

Vydává CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: PhDr. Ing. Marek Loužek, Ph.D.

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první

ISBN 978-80-87806-82-1 epub verze

ISBN 80-86547-56-6 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 51/2006

Předmluva

K významným výročím letošního roku nesporně patří sto padesát let od narození Sigmunda Freuda. Můžeme být hrdí na to, že se zakladatel psychoanalýzy narodil u nás, v Příboře na Moravě. Letos proto proběhly oslavy tam, ale i v Praze, ve Vídni a v dalších místech po celém světě. K pražským akcím patřil vedle mezinárodní psychoanalytické konference pod patronací primátora hlavního města Prahy i květnový seminář Centra pro ekonomiku a politiku, z něhož vychází tento sborník.

Část A sborníku přináší kompletní přednášky na semináři CEPu z 2. května 2006. Prezident České psychoanalytické společnosti Václav Mikota načrtl život Sigmunda Freuda od dětských let až po londýnskou emigraci. Profesor 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy Cyril Höschl zhodnotil význam Freuda pro současnou medicínu. Přednosta Psychiatrické kliniky 1. lékařské fakulty UK Jiří Raboch představil Sigmunda Freuda jako lékaře a psychiatra. Marek Loužek z Centra pro ekonomiku a politiku vyložil Freuda jako osvoboditele lidské sexuality.

V části B uveřejňujeme inspirativní doplňkové texty. Ředitel Psychologického ústavu Akademie věd Ivo Čermák vysvětluje Freudův vliv na psychologii založenou na vyprávění lidských příběhů. Psychoanalytik Jiří Kocourek vidí Freuda jako renesanční figuru. Psycholog Jeroným Klimeš argumentuje, že je Freudovo dílo dodnes aktuální. Psychiatr Petr Klimpl vysvětluje, jak Freud změnil pohled na mysl. Redaktor deníku Právo Miloslav Martínek ukazuje, že Freud na Moravu nikdy nezapomněl.

Do příloh C zařazujeme výňatky z díla Sigmunda Freuda. Jde jednak o esej o dvou principech psychického dění (1911), v němž Freud odlišuje princip slasti a princip reality. Dále přinášíme Freudův esej „Kulturní sexuální morálka a moderní nervozita“ (1908), v níž se Freud vymezuje proti přehnaně úzkostlivé sexuální morálce. Za pozornost stojí rovněž esej „Básník a lidské fantazie“ (1908), kde Freud vykládá umění jako sublimaci sexuálních pudů.

Debata, zda je psychoanalýza vědeckou disciplínou anebo šarlatánstvím, bude zřejmě dále pokračovat. Freudova nauka někdy vybočuje z klasického vědeckého paradigmatu a zasahuje do oblasti umění. To však její význam nijak nesnižuje, spíše naopak. Freudovo dílo je fascinující, protože ovlivnilo nejen světovou psychiatrii, ale i celou moderní epochu. Věřím, že sborník přináší vzrušující čtení.

Václav Klaus
V Praze, 11. srpna

A. Texty ze semináře „150 let od narození Sigmunda Freuda“ (2. května 2006)

Sigmund Freud jako zakladatel psychoanalýzy

Václav Mikota

prezident České psychoanalytické společnosti

Sigmund Freud se narodil 6. května 1856 v moravském Příboře do rodiny Jákoba Freuda, obchodníka se suknem, a Amalie rozené Nathanssonové, Jákobovy druhé manželky. Jákob Freud se deset let před narozením Sigmunda, po smrti své první ženy přestěhoval z Haliče do Příbora na pozvání přítele Emila Flusse, který zde vlastnil soukenickou továrnu. Mladou druhou manželku si přivezl Jákob z Vídně. Dvacetiletá těhotná Amálie se na procházce Příborem potkala s místní cikánkou, která věštbou z ruky předpověděla, že se jí narodí syn, který se stane géniem.

Život génia

Jak se později ukázalo v souvislosti s matčiným nezdolným temperamentem, nebýt toho, že Sigmund Freud založil zcela nový obor lidského poznávání (tj. opravdu se stal géniem), nikdy by se z matčina vlivu neosvobodil. Amalie Freudová zemřela až ve svých 96 letech, v roce 1930, kdy jejímu prvorozenému synovi bylo 74 let. Od smrti Sigmundova otce Jákoba v roce 1896 prožila posledních 34 let svého života v synově rodině ke zlosti své snachy Marty. Freudova žena se na svou tchyni zlobila za to, že se vedle její rozpínavosti nijak nemohla uplatnit ve svých představách o tom, jak má vypadat rodinný život.

Tchyně mluvila do všeho kromě oboru který založil její syn. Uznávala, že psychoanalýze nerozumí. To bylo štěstím pro jejího syna, ale neštěstím pro jeho choť. V době, kdy Sigmund Freud už byl renomovaným psychoanalytikem, se odvážil tvrdit, že jediný vztah, který nepodléhá ambivalenci (tj. sporu mezi láskou a nenávistí), je vztah mezi matkou a jejím prvorozeným synem. Kdyby tvůrce psychoanalýzy více přihlížel k názoru své ženy, nemohl by býval tvrdit zkušeností tak nepodložený názor.

Zhruba ve třech letech života malého Sigmunda jeho otec Jákob zjistil, že v Příboře jeho obchodu žádné štěstí nepokvete, a tak se rodina přes krátkou lipskou epizodu usadila ve Vídni. Tam Sigmund Freud strávil většinu svého života, než byl v 82 letech nucen vystěhovat se do Londýna, aby unikl nacistické perzekuci.

Během gymnaziálních let byl Sigmund vyhlášeným třídním primusem, takže ho profesoři, domnívajíce se, že všechno ví, nijak zvlášť nezkoušeli. Jeho zájmy kromě literatury a filozofie nebyly nijak vyhraněné. Až krátce před maturitou se pod dojmem, který na něj učinila stať J. W. Goetha „O přírodě“, rozhodl pro studium medicíny. Vídeňská univerzita, na níž vstoupil v roce 1873, ho rozladila zejména pro antisemitské nálady, které tam v té době převládaly.

Jak psal ve svém vlastním životopise v roce 1924: „Univerzita mne značně zklamala několikerým směrem. Především se mne dotklo, že kdekdo po mně chtěl, abych se považoval za méněcenného a nepříslušného k národu, protože jsem žid. Prvé jsem zcela rozhodně odmítl. Nikdy jsem nepochopil, proč bych se měl stydět za svůj původ anebo, jak se počalo říkat, za svou rasu. Příslušnost k národu, kterou mi odpírali, oželel jsem bez valné lítosti. Řekl jsem si, že se v rámci lidstva musí najít místečko pro snaživého spolupracovníka i bez takového zařazení. Avšak jedním pro pozdější dobu důležitým následkem těchto prvních dojmů z univerzity bylo, že jsem se brzy seznámil s údělem stát v opozici a být proklet „kompaktní většinou“. Bylo tak připraveno trochu nezávislosti v úsudku.“

Katartická terapie

Medicínu studoval liknavě a bez valného zájmu, protože veškerý svůj volný čas trávil v neurofyziologické laboratoři profesora Brücka. Nabyl přesvědčení, že jeho osudem je studium neurověd. Obrat nastal rok po promoci (1882), kdy „nadevše uctívaný učitel napravil velkomyslnou lehkomyslnost mého otce, nabádaje mne naléhavě, abych se pro špatné hmotné poměry vzdal teoretické kariéry. Poslechl jsem jeho rady, opustil fyziologickou laboratoř a vstoupil jako čekatel do Všeobecné nemocnice“.

V tehdejší době neexistovaly velké farmaceutické firmy, které by neurovědecký výzkum sponzorovaly. Freud se specializoval na vnitřní lékařství (neurologie ještě nebyla samostatným oborem) a habilitoval se, tj. stal se docentem v neuropatologii. Na přímluvu prof. Brücka získal stipendium na stáž v Salpetriére u prof. Charcota, u něhož se obeznámil s hysterickými poruchami, jež v té době patřily do kompetence neurologie, ale z hlediska tohoto oboru nebyly vysvětlitelné.

Po návratu z Francie a dalších cest se Freud oženil s Martou Bernays, jež na něj celé čtyři roky po zasnoubení čekala v Hamburku. V roce 1886 si otevřel soukromou neurologickou praxi a jeho zájem o nevysvětlitelné hysterické poruchy neutuchal. Ve spolupráci s o čtrnáct let starším přítelem Josefem Breuerem rozvinul katartickou terapii hysterických poruch. Pacienty (převážně ženy) hypnotizoval a ve změněném stavu vědomí se jich ptal, co se jim zlého přihodilo.

Vycházel z přesvědčení, že hysterie je následkem psychického traumatu, který jeho nositel chce zapomenout, což se mu obsahově daří, ale afekty s traumatem spojené zůstávají v jeho mysli „uskřinuty“ a tento stav je příčinou hysterických obrn, anestesií, ztrát vědomí a podobně. Katartická terapie se dařila. Hypnotizované pacientky se rozpomínaly na svá traumata a po hypnotické „abreakci“ ztrácely příznaky. Někdy se, bohužel, po úspěšné abreakci dostavily jiné příznaky, jež vyžadovaly další hypnotickou léčbu.

V roce 1895 vydali Sigmund Freud a Josef Breuer spis nazvaný „Studie o hysterii“, knihu, jež soustavně popsala abreaktivní léčbu neuróz. Období od 80. let 19. století do roku 1900 nazýváme obdobím prepsychoanalytickým.

V roce 1896 nabyl Freud na základě tvrzení svých hypnotizovaných pacientek přesvědčení, že za každou neurózou se ukrývá sexuální zneužití v dětství. Tak nazval i svou přednášku ve Spolku vídeňských lékařů: „Sexuální zneužití v dětství jako příčina neurózy v dospělosti“. Když si představíme, že jeho auditorium se skládalo z lékařů ve středním věku, kteří měli už dospělé děti, z nichž některé byly neurotické, snadno pochopíme, proč byl vypískán a několik dalších let s ním nikdo nemluvil.