John Stuart Mill

Dvě stě let od narození

Sborník textů

Miloslav Bednář, Robert Holman

Marek Loužek, Vladimír Čechák

Ilona Bažantová

Marek Loužek (ed.)

č. 53/2006

Vydává CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: PhDr. Ing. Marek Loužek, Ph.D.

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první

ISBN 978-80-87806-79-1 epub verze

ISBN 80-86547-57-4 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 53/2006

Předmluva

Dvě stě let od narození Johna Stuarta Milla, které uplynuly letos v květnu, byly příležitostí připomenout autora, kterého důvěrně znají nejen ekonomové, ale i filozofové a političtí teoretici. A protože v červnu uplynulo sto sedmdesát let od smrti Jamese Milla, otce Johna Stuarta, nemohli jsme nechat tato kulatá výročí bez povšimnutí. Centrum pro ekonomiku a politiku proto nabízí čtenářům nový sborník č. 53/2006.

V části A uveřejňujeme texty ze semináře „Dvě stě let od narození J. S. Milla“ ze dne 14. června 2006. Miloslav Bednář z Filozofického ústavu Akademie věd ČR analyzuje pojetí spravedlnosti, svobody a krize Evropy u Johna Stuarta Milla. Profesor Vysoké školy ekonomické Robert Holman vykládá Milla jako posledního klasického politického ekonoma. Marek Loužek z Centra pro ekonomiku a politiku interpretuje J. S. Milla jako klasika liberalismu.

V části B rádi uveřejňujeme esej profesora Vladimíra Čecháka z Vysoké školy finanční a správní, který se zabývá filozoficko-metodologickými aspekty díla Johna Stuarta Milla. Ilona Bažantová z Právnické fakulty Univerzity Karlovy rozebírá odraz J. S. Milla v českém ekonomickém myšlení.

V části C přetiskujeme slavné úryvky z díla Johna Stuarta Milla. Jde jednak o kapitolu z „Úvah o vládě ústavní“ o zastupitelské demokracii jako nejlepší formě vlády. Zařazujeme i o kapitolu z úvah o socialismu, v níž Mill rozebírá námitky socialistů proti současnému společenskému řádu. Nechybí ani třetí kapitola známého eseje „O svobodě“, kde autor vykládá individualitu jako hlavní pramen blahobytu.

Debata, nakolik je dílo Johna Stuarta Milla konzistentní, bude zřejmě dále pokračovat. Rozmanitost díla se projevuje i v odlišných příspěvcích v tomto sborníku. Na jednom bychom se však shodnout mohli. John Stuart Mill je velkým teoretikem liberální demokracie, která v 19. století ještě nebyla vůbec samozřejmá. V tomto smyslu má co říci i dnešnímu člověku. Měli bychom jej pozorně číst.

Václav Klaus
V Praze, 7. září 2006

A. Texty ze semináře „Dvě stě let od narození Johna Stuarta Milla“ (14. června 2006)

Spravedlnost, svoboda a krize Evropy u J. S. Milla

Miloslav Bednář

Filozofický ústav Akademie věd ČR

John Stuart Mill je jedním z nejvýznamnějších myslitelských postav anglosaského liberalismu. Určující vliv na jeho filozofickou orientaci měl britský empirismus a politická filozofie Johna Locka a pozdější, z této tradice čerpající utilitarismus Jeremy Benthama. Patrný účinek na Millovo myšlení měla veškerá dosavadní filozofická tradice, včetně prvořadých německých myslitelských postav Immanuela Kanta a Wilhelma von Humboldta, nebo význačného francouzského politického filozofa Alexise de Tocquevilla, jenž svým dílem závažně zasáhl rovněž do české filozofie politiky.

Utilitarismus jako východisko

Příspěvek Johna Stuarta Milla k tradičnímu a setrvalému filozofickému zkoumání spravedlnosti a svobody nepochybně zařazuje jeho autora do okruhu prvořadých myslitelů, jakými byli Platón, Aristotelés, Locke a Kant. Millovy precizní úvahy na téma spravedlnosti a svobody vytříbeným způsobem uchopují v zásadě neměnnou podstatu fenoménů spravedlnosti a svobody, a proto budou sotva moci podlehnout relativizujícímu účinku dějin.

V pojednání o utilitarismu[1] Mill vymezuje spravedlnost jako „určité morální požadavky, jež mají ve svém celku vyšší postavení na stupnici společenské užitečnosti, a jsou tudíž svrchovanějším způsobem závazné než jakékoliv jiné.“[2] Mill ke své definici spravedlnosti dospěl částečnou polemikou s Kantem. Britský filozof Kantovu morální filozofii doplňuje o komplementární sociologický důraz. Konstatuje totiž, že „člověk, jehož nelibost je skutečně morálním citem, tj. jenž předem zvažuje, zda je nějaký čin proviněním, než si dovolí jej zavrhovat – takový člověk, přestože si asi výslovně neřekne, že se zastává zájmu společnosti, určitě cítí, že prosazuje pravidlo, jež je ku prospěchu druhých, právě tak jako jeho sama. Pokud toto necítí – nahlíží-li čin výhradně co do jeho působení individuálně na sebe samotného – není takový člověk vědomě spravedlivý; nestará se o spravedlnost svých činů. To dokonce přiznávají anti-utilitarističtí moralisté. Když Kant předkládá k úvaze jako základní princip mravnosti zásadu ,Jednej tak, aby bylo pravidlo jednání přijatelné jako zákon všemi rozumovými bytostmi,‘ pak ve skutečnosti uznává, že obecný zájem lidstva, nebo přinejmenším lidstva bez rozdílu, musí být v mysli jednajícího během vědomého rozhodování o morálnosti činu. Jinak užívá slova bez významu: neboť to, že dokonce pravidlo naprostého sobectví by snad nemohlo být přijato všemi rozumnými bytostmi – že existuje jakákoliv nepřekonatelná překážka v povaze věcí pro jeho přijetí – ani nelze hodnověrně tvrdit. Aby měl Kantův princip nějaký význam, musí smysl, jenž se mu přikládá, být, že máme své jednání utvářet pravidlem, jež by přijaly všechny rozumné bytosti jako prospěšné jejich společnému zájmu… Idea spravedlnosti předpokládá dvě věci; pravidlo jednání a cit, který toto pravidlo schvaluje. Pravidlo se musí předpokládat jako společné všemu lidstvu a zaměřené na jeho dobro. Cit je přáním, aby trpěli trestem ti, kdo porušují pravidlo.“[3]

Millova revize Kantova pojetí mravního zákona tedy zahrnuje dva prvky, vlastně jejich syntézu, resp. podvojnost. Jednak zdůrazňuje nelibost, resp. libost jako subjektivní morální cit, jednak jeho objektivní filozoficko-sociologický zdroj, jejž vymezuje jako zájem společnosti, resp. celého lidstva. Mill tak implicitně ze svého sociologicko-empirického induktivního stanoviska upřesňuje, zjemňuje a vytřibuje tradiční filozofické zakotvení pojmu spravedlnosti v doktríně přirozeného práva jako průsečíku podstaty kosmologického, resp. božského a lidského zákonodárství. Děje se tak přesto, že John Stuart Mill klasickou nauku o přirozeném právu pro její ryze deduktivní výkladový rámec nepřijímal.

Takto lze adekvátně porozumět Millově utilitarismu, který vychází z Jeremy Benthama, ale neignoruje ani Kantovo pojetí univerzálně platného mravního zákona. Určující smysl užitečnosti Mill pojímá jako princip největšího štěstí (Greatest Happiness Principle).[4] K tomu ovšem výslovně zdůrazňuje, že „tento princip je pouhou slovní formou bez racionálního významu, pokud se štěstí jednoho člověka, za předpokladu jeho rovnosti ve stupni (s odpovídající odchylkou co do druhu), neoceňuje přesně natolik jako štěstí druhého. Po splnění těchto podmínek lze pod princip užitečnosti vepsat coby jeho vysvětlení Benthamovo okřídlené rčení ,oceňovat každého jako jednoho, nikoho více než jako jednoho‘. Stejný nárok každého na štěstí v názoru moralisty a zákonodárce vyžaduje stejný nárok na veškeré prostředky štěstí s výjimkou omezení této mravní zásady nevyhnutelnými podmínkami lidského života a obecným zájmem, do nichž je každé individuum zahrnuto; a tato omezení se mají naprosto jasně vykládat. Jako každá jiná mravní zásada spravedlnosti se ani tato v žádném případě neužívá nebo nepokládá za použitelnou univerzálně; naopak… se přizpůsobuje názorům každého člověka na společenskou účelnost. Ale ať již se pokládá za použitelnou pro jakýkoliv případ, považuje se za příkaz spravedlnosti. O všech lidech se má za to, že mají právo na stejné zacházení, pokud nějaké uznávané účelné opatření společnosti nevyžaduje opak. A proto všechny sociální nerovnosti, jež se přestaly pokládat za prospěšné, nezískávají charakter prosté neúčelnosti, nýbrž nespravedlnosti, a jeví se tak tyranskými, že se lidé mají sklon divit, jak se vůbec mohly tolerovat; zapomínajíce, že oni sami možná tolerují jiné nerovnosti podle stejně mylného chápání účelnosti, a jejich náprava by způsobila, že to, co schvalují, by vypadalo stejně nestvůrně jako to, co se naposledy naučili odsuzovat. Celé dějiny společenského zdokonalování byly řadou přechodných fází, kdy jeden zvyk či instituce za druhou postupně přecházely ze stavu domněle prvořadé nutnosti sociální existence do postavení obecně stigmatizované nespravedlnosti a tyranie. Tak tomu bylo s rozlišováním otroků a svobodných, šlechticů a poddaných, patricijů a plebejců; a tak tomu bude a již zčásti je s aristokraciemi barvy pleti, rasy a pohlaví.“ [5]

Mill shrnujícím a upřesňujícím způsobem vymezuje svůj pojmový a věcný příspěvek k tradičnímu filozofickému pojetí spravedlnosti v rámci utilitaristické teorie mravů. V první řadě právem zdůrazňuje, že „všechny případy spravedlnosti jsou také případy účelných opatření (expediency): rozdíl je v charakteristickém citu, jenž se pojí se spravedlností narozdíl od účelných opatření. Jestliže tento charakteristický cit byl dostatečně vysvětlen; není-li nikterak nutné pro něj předpokládat jakoukoliv zvláštnost původu; je-li jednoduše přirozeným citem nelibosti, moralizovaným tím, že byl učiněn co do rozsahu stejnorodým s požadavky společenského dobra; a jestliže tento cit nejen existuje, nýbrž má existovat ve všech třídách případů, jimž odpovídá myšlenka spravedlnosti; pak již tato myšlenka není kamenem úrazu utilitaristické etiky. Spravedlnost zůstává vhodným názvem pro jistou společenskou prospěšnost, jež je nekonečně důležitější, a tudíž přesvědčivější a naléhavější, než je jakákoliv jiná jako druh… a jež má proto být, tak jako přirozeně je, střežena citem nejen odlišným ve stupni, nýbrž také druhu; odlišena od slabšího citu, jenž se pojí k pouhé myšlence podpory lidského potěšení či příhodnosti, rovněž definitivnější povahou svých příkazů i přísnějším charakterem svých sankcí.“[6]

1) John Stuart Mill: Utilitarianism. In: John Stuart Mill: On Liberty and Other Essays: New York, Oxford University Press 1998, s. 131–201.

2) Mill (1998), s. 200.

3) Mill (1998), s. 188.

4) Viz Mill (1998), s. 198.

5) Mill (1998), s. 198–200.

6) Mill (1998), s. 201.