Euro

dříve, nebo později?

sborník textů

Stanislava Janáčková

Viktor Kotlán, Miroslav Singer

Jan Skopeček, Václav Klaus

Petr Mach (ed.)

č. 56/2007

Euro – dříve, nebo později?

Vydává: CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: Ing. Petr Mach, PhD.

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, únor 2007

ISBN 978-80-87806-76-0 epub verze

ISBN: 80-86547-63-9 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 56/2007

Předmluva

Otázkou přínosů a nákladů zavedení společné evropské měny euro se CEP zabývá prakticky od svého vzniku.

V roce 2002 jsme vydali sborník „Měnová politika a příchod eura“ (16/2002), v roce 2003 sborník „Euro, statistika a deflace“ (25/2003) a monografii Petra Macha „Úskalí evropské integrace“, loni monografii Stanislavy Janáčkové „Svazující integrace“. Příspěvky v těchto publikacích se vždy tak či onak točily kolem slavné teorie optimálních měnových zón Roberta Mundella (viz sborník 4/2000), která zůstává argumentačním základem při všech debatách o měnových uniích.

Nyní přinášíme sborník „Euro – dříve, nebo později?“, který v části A shrnuje texty ze stejnojmenného semináře z konce loňského roku.

Stanislava Janáčková, která dlouhá léta pracovala jako analytik centrální banky a nyní působí jako poradkyně prezidenta, ve svém příspěvku ukazuje, že euro nepřineslo zlepšení hospodářského vývoje eurozóny a doporučuje rozhodně do eurozóny nespěchat. Viktor Kotlán, který rovněž působil jako analytik centrální banky a nyní působí v komerčním bankovnictví, argumentuje, že euru se nepovedlo být nástrojem pro udržení zdravých veřejných financí a přimlouvá se za stanovení vlastních českých kvantitativních kritérií výhodnosti zavedení eura. Miroslav Singer, nyní viceguvernér národní banky, své vystoupení ze semináře pro tento sborník znatelně rozšířil. Mimo jiné vysvětluje, proč Česká národní banka nedoporučila v roce 2007 vstup do režimu fixního kurzu (tzv. ERM II), který je dvouletou přípravkou na euro, čímž padla možnost zavedení eura v roce 2010.

Do přílohové části B sborníku zařazujeme text doktoranda Vysoké školy ekonomické (a poradce prezidenta) Jana Skopečka, který shrnuje metody rozhodování o přijetí eura (včetně „ekonomických testů“ britského ministerstva financí). Petr Mach podává přehled zemí, kde se euro používá (od členů eurozóny po země, které mají euro jednostranně) a srovnává hospodářský vývoj v západoevropských zemích, které euro zavedly, oproti zemím, které si ponechaly národní měny. Na závěr doplňujeme i můj rok starý článek z Lidových novin „Klausova kritéria pro přijetí (či nepřijetí) společné evropské měny“, na který se některé příspěvky odkazují.

Debata o euru v České republice v podstatě teprve začíná a tento sborník je důkazem, že se tato debata začíná vést velmi věcně.

Václav Klaus
V Praze, 1. února 2007

A. Texty ze semináře „Euro – dříve, nebo později?“ (16. října 2006)

Euro – rozhodně nespěchat!

Stanislava Janáčková

poradkyně prezidenta republiky

Výhody a rizika vstupu do měnové unie jsou většinou posuzovány z hlediska teorie optimálních měnových oblastí, s přihlédnutím ke specifikům České republiky jako dohánějící země. Na celou věc je ale možno se podívat ještě trochu z jiné strany.

Tabulka č. 1 ukazuje očekávaná data vstupu nových členských zemí Evropské unie do eurozóny – podle nynější situace.

Tabulka č. 1: Očekávaná data vstupu do eurozóny

Země

Původní termín

Nový termín

Česká republika

2010

?

Slovensko

2009

2009 (?)

Polsko

2012 (?)

Maďarsko

2016

Litva

2006

?

Slovinsko

2007

2007

Kypr

2008

2008

Malta

2008

2009 (?)

Estonsko

2007

2010

Lotyšsko

2007

2010

Zpoždění – je to špatná zpráva?

U všech zemí, kromě Slovinska a Kypru, vidíme buď otazníky nebo zpoždění. Polsko dosud jasné datum nestanovilo, jde o tedy odhad. Maďarsko původně chtělo vstupovat před rokem 2010, ale dnes vláda hovoří dokonce o roku 2016. Nabízí se okamžitě otázka, nakolik je toto zpoždění špatnou zprávou – a to především pro čtyři středoevropské (visegrádské) země.

Špatná zpráva nepochybně je, že minimálně tři z těchto zemí mají v nepořádku veřejné finance. To je převažující důvod těch odkladů. A to je nepochybně velmi špatná zpráva. Zejména když nejde, jako v právě v České republice, jen o současné deficity, ale o neschopnost zavést nutné reformy, které by zajistily stabilitu veřejných financí do budoucna. Tiká zde časovaná bomba stárnutí obyvatelstva, potřebujeme reformovat důchodový i zdravotní systém. Je v našem vnitřním zájmu, aby vláda tyto věci řešila a udržovala fiskální disciplínu. Jinak jsou následky známé – zadlužení příštích generací, zatížení státního rozpočtu dluhovou službou, vytěsňování soukromých investorů z trhu úspor, a ohrožení celkové makroekonomické stability. K tomu, abychom toto věděli, nepotřebujeme maastrichtská kritéria.

Jaký smysl mají z dnešního pohledu Maastrichtská kritéria?

Jedna možnost je diskutovat o tom, zda některé ty hranice nebyly stanoveny arbitrárně, a zda dnes by nebylo vhodné udělat některé parametrické změny – např. počítat inflaci jen za země eurozóny a ne za všechny země EU, nebo toto kritérium zmírnit – což ECB nedávno znovu odmítla. Ale jsou tu i zásadnější otázky.

Jednou z nich je, zda má smysl požadovat tato kritéria od adeptů vstupu, když sami členové eurozóny je už delší dobu neplní.

Podstatnější je však jiný problém. Východiskem těch kritérií byla určitá, naprosto zásadní, úvaha – že země v měnové unii by měly mít v pořádku veřejné finance, a že jejich míry inflace by se neměly příliš navzájem lišit. Fiskální disciplína a konvergence hladin inflace jsou nezbytné podmínky pro to, aby skupině zemí vyhovovala společná měnová politika. Ptejme se tedy, zda není nerozumné vstupovat do měnové unie, když její členové nedokáží tyto nezbytné podmínky dodržet.

Země eurozóny sice dokázaly pomocí jednorázových opatření – a zčásti i pomocí tzv. „kreativního účetnictví“ – zajistit plnění maastrichtských kritérií v okamžiku rozhodném pro spuštění měnové unie. Ale brzy potom řada z nich přestala nejdůležitějším maastrichtským kritériím vyhovovat.

Asi nejvíce alarmující je, že se uvnitř eurozóny přestala dodržovat Maastrichtská kritéria pro stabilitu veřejných financí, tak jak byla přetavena do tzv. Paktu stability a růstu. Je známo, že opakované potíže s dodržováním hranic pro deficit veřejných financí měly v posledních čtyřech letech právě velké země eurozóny – Německo, Francie, Itálie. Tyto země si dokonce vynutily takové úpravy Paktu stability, že někteří analytici hovořili o tom, že tento pakt je už „mrtev“. Ale fiskální nezodpovědnost v eurozóně může dříve nebo později začít ohrožovat stabilitu eura. Dostali bychom se tak z deště pod okap – potom bychom dopláceli nejen na svou vlastní fiskální rozhazovačnost, ale i na nedostatek fiskální disciplíny u ostatních zemí.

A nejde jenom o současné deficity. Také v eurozóně tiká časovaná bomba v podobě stárnutí obyvatel a potřeby radikálně zreformovat penzijní systémy. Bez toho hrozí enormní zátěž pro veřejné finance, a růst pokušení některých zemí z eurozóny vystoupit – aby mohly profinancovat svůj státní dluh osvědčenou cestou, tj. vygumovat ho prostřednictvím vyšší inflace.

Tabulka č. 2: Inflační diferenciály v zemích eurozóny (v procentních bodech)

Proti průměru eurozóny

Proti Maastrichtskému kritériu

Země

1999–2002

2001–2005

2001–2005

Německo

–0,6

–0,8

Francie

–0,5

–0,2

Rakousko

–0,4

–0,3

Belgie

–0,1

–0,2

Irsko

+2,1

+1,2

+1,0

Nizozemí

+1,3

+0,6

+0,4

Španělsko

+1,2

+1,0

+0,8

Řecko

+1,1

+1,3

+1,1

Portugalsko

+1,2

+1,0

+0,8

Itálie

+0,3

+0,2

Lucembursko

+0,3

+0,6

+0,4

Finsko

+0,2

–0,8

Pramen: ECB

Ani samotný vývoj inflace v eurozóně ale zatím není bez problémů. Maastrichtské kritérium pro inflaci nestanovilo nějakou předem danou úroveň inflace, nýbrž mělo zajistit konvergenci – přiblížení inflace ve všech zemích k průměru nejlepších tří. Šlo tam především o to, snížit rozdíly v inflaci – protože se velmi správně vědělo, že při velkých rozdílech by společná měnová politika nebyla vyhovující.

Jakmile ale byla eurozóna spuštěna, začaly se míry inflace jednotlivých zemí rozcházet, začaly od sebe divergovat. Tabulka č. 2 ukazuje v levých dvou sloupcích rozdíly v inflaci proti průměru eurozóny ve dvou obdobích.

Je vidět, že v se eurozóně vytvořily dvě odlišné skupiny zemí. Jedna skupina má inflaci prakticky trvale nad průměrem eurozóny, druhá skupina trvale pod průměrem.[1] Takové dlouhodobé přetrvávání kladných nebo záporných inflačních diferenciálů u stejných zemí ale ukazuje, že každá z obou skupin by fakticky potřebovala jinou měnovou politiku. Evropské centrální bance dělá značnou starost to, že plusy a minusy jsou „přilepeny“ stále ke stejným zemím. Věnovala tomu již několik studií, které ovšem jen potvrdily, že se zatím neobjevila tendence k nápravě.

V pravé části tabulky je pak pro druhé období ukázáno, o kolik se některé země odchýlily od původního Maastrichtského kritéria. Vidíme, že celá řada zemí eurozóny přestala Maastrichtské kritérium pro inflaci plnit. To ovšem dnes již nejde těmto zemím vytýkat – byla to právě společná měnová politika, která v některých zemích způsobila nárůst inflace.

Dlouhodobě je taková situace nebezpečná, protože společná měnová politika pak nakonec nevyhovuje nikomu. Jedny země jsou tlačeny do deflačního pásma a tím se brzdí jejich růst. Druhé skupině zemí – těm které mají vyšší potenciál růstu – se zase v důsledku zvýšené inflace postupně zhoršuje konkurenceschopnost. A nedá se s tím nic moc dělat, protože v eurozóně – na rozdíl třeba od Spojených států – chybí možnost vzájemných fiskálních transferů, které by nepříznivé dopady společné měnové politiky mohly zmírňovat. Ekonomická teorie si už dlouho klade otázku, jestli může hladce fungovat měnová unie bez unie fiskální. V tomto směru má Česká republika velmi cennou zkušenost. Po rozpadu Československa a po zastavení fiskálních transferů se měnovou unii mezi námi a Slovenskem podařilo udržet jen 5 týdnů.

1) To, že převažují kladné inflační diferenciály, vysvětluje proč se ECB nedaří tak úplně plnit svůj cíl a udržet inflaci pod 2% (v období 2001–2005 byla průměrná míra inflace v eurozóně 2,2 %).