Česko-německá

deklarace

Deset let poté

Václav Klaus, Alexandr Vondra, Helmut Elfenkämper

Eva Hahnová, Václav Houžvička, Michal Petřík

Jiří Weigl, Jiří Šitler, Rudolf Jindrák

Vladimír Handl, Hans Henning Hahn

Václav Pavlíček, Miroslav Kunštát

Tomáš Kafka, Tomáš Jelínek

Jan Kuklík, Ota Filip

Marek Loužek (ed.)

č. 57/2007

Vydává CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: PhDr. Ing. Marek Loužek, Ph.D.

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, duben 2007

ISBN 978-80-87806-75-3 epub verze

ISBN 978-80-86547-66-4 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 57/2007

Předmluva

Rád bych představil nový sborník o česko-německé deklaraci a v úvodu k němu řekl pár slov. Domnívám se, že na to mám právo, a to nejen proto, že jsem Deklaraci za Českou republiku podepsal, ale i proto, že jsem – spolu se svými tehdejšími spolupracovníky na Úřadu vlády v čele s dr. Weiglem – v závěrečné fázi osobně dolaďoval její jednotlivé formulace a slova.

Byli jsme si vědomi, že Deklarace je věcí mimořádnou a že náš partner – Německo – s žádnou jinou zemí podobný dokument nepodepsal. Byla pokusem udělat to, co se nepodařilo „Smlouvě o dobrém sousedství a přátelské spolupráci“ z roku 1992 – udělat jistou, nechci říci „tlustou“, ale určitě výraznou čáru za minulostí. Proto jsme za klíčovou považovali větu z paragrafu 4, že „obě strany nebudou zatěžovat své vztahy politickými a právními otázkami pocházejícími z minulosti“.

Věděli jsme, že s minulostí nic neuděláme. Věděli jsme, že pocity individuálních křivd či nespravedlností žádnými slovy není možné odstranit. Věděli jsme, že jsou tyto pocity neodstranitelné a na rozdíl od některých jiných lidí jsme se je líbivými slůvky nepokoušeli fiktivně odstraňovat. Politické pozérství tohoto typu jsme s kancléřem Kohlem předvádět nechtěli.

Chtěli jsme nalézt řešení politické a zejména jsme chtěli zabránit budoucímu politickému zneužití minulosti, o které – jak vidíme i dnes – se leckteří stále pokoušejí. Věděli jsme i to, že minulost nemá žádné legislativistické řešení. Nechtěli jsme se také schovávat za různé historické dokumenty, protože šlo o něco jiného.

Nepovažovali jsme za nutné citovat z Postupimské dohody z roku 1945, z tzv. „Převodní smlouvy“ z roku 1952, ve které se říká, že Německo nesmí mít žádné majetkové nároky proti zemím jako Československo, ani z prohlášení původních spojenců – Spojených států, Velké Británie a Ruska – které vydaly před podepsáním česko-německé deklarace na podzim roku 1996 jako reakci na zpochybňování právní závaznosti výsledků Postupimské konference, které se objevily na německé straně.

Bilaterální vztahy nelze podceňovat. Za mylný považuji názor, že členství obou zemí – jak České republiky, tak Spolkové republiky Německo – v Evropské unii znamená, že už je to najednou všechno jedno. Takový postoj je zcela mylný. Vzájemné pocity křivd a nespravedlností členství v Evropské unii nejen neruší, ale u těch, kteří tyto pocity mají, vyvolává nové naděje.

Stojí za připomenutí schvalování Deklarace v obou parlamentech. V německém se z 672 poslanců vyslovilo pro 578 poslanců (51 bylo nepřítomných), v českém se z 200 poslanců vyslovilo pro 131 (při pouze třech nepřítomných). Měl bych ještě dodat, že proti byli u nás komunisté, Sládkovi republikáni a menší počet sociálně-demokratických poslanců. Věřím, že sborník nalezne pozorné čtenáře.

Václav Klaus
V Praze, dne 23. března 2007

A. Texty ze semináře „Česko-německá deklarace – deset let poté“ (23. ledna 2007)

Jednání o deklaraci bylo složité

Alexandr Vondra

místopředseda vlády ČR pro evropské záležitosti

Letos si Češi a Němci připomínají desáté výročí podpisu česko-německé deklarace. Na vysvětlenou si připomeňme fakta a kontext. Dvoustranná smlouva z roku 1992, sjednávaná v době rozpadu Československa, se ke sporným otázkám minulosti postavila zády. Diskuse o nich se pak stala politikem, které zatěžovalo česko-německé vztahy. Z nich se stále více vytrácela věcnost a narůstala hysterie.

Na jedné straně jsme si nebyli jisti německým stanoviskem. České oběti nacistické perzekuce zůstávaly jako jediné v Evropě bez odškodnění. Naopak mnoho bavorských a německých hlasů zdůrazňovalo, že majetkové poměry v důsledku vysídlení sudetských Němců zůstávají otevřené. Německá vláda žádala po českých partnerech, aby si sedli se sudetskými Němci a tyto otázky si vzájemně vyjasnili. Praha takový krok logicky odmítala. Kdyby na něj přistoupila, ocitla by se v rozporu s historickou skutečností v roli viníka, který má splácet účty.

V české veřejnosti rostl pocit ohrožení, který komunisté a Sládkovi republikáni využívali k politickým cílům. Ti první k tomu, aby se vyhnuli zodpovědnosti za vlastní totalitární minulost, ti druzí proto, aby se radikální rétorikou zviditelnili. Hrozilo také, že sporné otázky budou komplikovat naší cestu do NATO a EU. Americký náměstek ministra zahraničí Richard Holbrooke nás v létě 1994 žádal, abychom si své spory vyřešili.

Myšlenka společné deklarace k otázkám minulosti vznikla v polovině devadesátých let. Jeden z impulzů přišel (sic!) od bavorského premiéra Stoibera. Otázka, zda se máme pokusit dojednat společné prohlášení, byla od počátku sporná. Odpůrci argumentovali, že naše stanoviska jsou natolik neslučitelná, že žádný přijatelný kompromis není možný. Naopak přívrženci argumentovali tím, že musíme vědět, zda jsme schopni k problémům minulosti najít společnou řeč. I kdyby se mělo ukázat, že se na ničem neshodneme, pročistí to atmosféru a budeme vědět, na čem jsme. A mluvit spolu musíme.

Nakonec se prosadilo druhé stanovisko. Rozhodující roli sehrála snaha zabránit tomu, aby hysterie na obou stranách přerostla v závažný politický problém, který by mohl negativně ovlivnit naši budoucnost a naše postavení v Evropě. Klíčem k úspěchu ovšem bylo právě to, že se všechna jednání odehrávala na mezistátní úrovni mezi Prahou a Berlínem, nikoli mezi Prahou a Mnichovem, nebo dokonce v jakémsi pomyslném trojúhelníku, ve kterém by česká strana nutně hrála jen druhé housle.

Společná jednání trvala dva roky a nebyla jednoduchá. Nikdy nezapomenu, jak v roce 1996 tehdejší německý ministr zahraničí Klaus Kinkel spěšně a rozčíleně opouštěl provizorní místnost, ve které probíhalo jednání, když naše strana odmítla přistoupit na některé německé požadavky. Dveře se souhrou náhod zapříčily a nešly otevřít. Kinkel se je v afektu pokusil vyrazit a stěny z prefabrikátů se nám vzápětí doslova zřítily na záda.

Společné prohlášení, které v lednu 1997 podepsali Václav Klaus a Helmut Kohl a následně je schválily parlamenty obou zemí, je nutně kompromisem, který si hraje se slovy. Obě strany poznaly, že pro hodnocení minulosti nedokážeme najít stoprocentně shodnou řeč a identická slova. Dokázali jsme však najít způsob, jak s tímto problémem zacházet.

Dali jsme si slovo, že spornými otázkami a rozdílnými právními interpretacemi nebudeme zatěžovat vzájemné vztahy. Jinak řečeno: debaty o minulosti ano, ale ne před soudními institucemi a při politických jednáních, ale jen v rámci neformálních diskusí a studoven. Problém jsme tedy vrátili tam, kam patří – na půdu akademických institucí a nevládních organizací. A to není při vzpomínce na minulé konflikty málo.

Podstatné jsou i konkrétní výsledky. Fond česko-německé budoucnosti, který vznikl na základě deklarace, nejen odškodnil naše oběti nacismu, ale také financoval přes 5000 společných projektů, které pomohly zachránit různé kulturní památky a usnadnily komunikaci mladých lidí na obou stranách hranic.

Česko-německá deklarace nevyřešila a ani nemohla vyřešit všechny problémy mezi Čechy a Němci. Vytvořila však kontext, ve kterém můžeme žít i bez nějakého definitivního řešení. A co hlavně – nevytvořila hypotéku pro příští generace, ale naopak napomohla k bodu obratu od minulosti směrem k přítomnosti a k uvažování o společné budoucnosti. O té nedávno Hans Ditrich Genscher, bývalý německý ministr zahraničí, prohlásil: „Buď máme společnou budoucnost, anebo vůbec žádnou.“

Deklarace udala pozitivní směr

Helmut Elfenkämper

velvyslanec SRN v ČR

Skutečnost, že se semináře k desátému výročí česko-německé deklarace účastní prezident Václav Klaus a vicepremiér Alexandr Vondra, potvrzuje, že Česká republika považuje česko-německou deklaraci z roku 1997 za jeden z významných milníků vývoje našich vztahů po roce 1989. Stejný názor panuje i v Německu, což se minulý týden potvrdilo při obdobné diskusi v Berlíně. A význam této události je zajisté potvrzen další debatou, která v lednu proběhla v Praze v českém senátu. Iniciátorem a organizátorem této diskuse bylo katolické sdružení Ackermann-Gemeinde. Pan prezident Klaus ocenil zásluhy tohoto sdružení v procesu sbližování Čechů a Němců u příležitosti státního svátku v roce 2005, kdy bývalému předsedovi Ackermannovy obce udělil vyznamenání.