Joseph Sheridan Le Fanu

Věhlasný anglický romanopisec irského původu. Narodil se roku 1814 v Dublinu, kde také vystudoval práva. Zakrátko se ale rozhodl věnovat plně kariéře spisovatele a novináře, přispíval např. do časopisu Dublin University Magazine, který i několik let redigoval. Stal se vydavatelem i novinářem dublinského deníku Evening Mail.

Když mu roku 1858 zemřela manželka, stáhl se na čas do ústraní, vedl život podivínského samotáře a nestýkal se ani s nejbližšími přáteli. Pak se ale mezi roky 1861-1869 stal redaktorem časopisu Dublin University Magazíne, kam již předtím přispíval, a především začal být považován za mistra strašidelného a napínavého vyprávění. Materiál pro svá díla čerpal z vášnivé četby náboženských, mystických a okultních spisů a gotických románů a také ze své znalosti folklóru.

Sheridan Le Fanu zemřel roku 1873 v Dublinu.

Zelený děs

Kniha představující klasiku romantického psychologického hororu obsahuje pět sugestivně vyprávěných hororových příběhů, plných záhad a nadpřirozených úkazů: Zelený děs - Pronásledovatel - Soudce Harbottle - Pokoj v hostinci Dragon Volant – a v neposlední řadě Carmilla, příběh který je právem považován za jednu ze dvou nejslavnějších a nejoblíbenějších vampýrských knih vedle Stokerova Drákuli. Soubor pěti povídek o působení nadpřirozených sil, upírů a démonů na život člověka spatřil poprvé světlo světa v r. 1872 a sám autor tehdy stěží mohl tušit, že si právě touto knihou natrvalo zajistí čestné místo mezi klasiky žánru trochu nepřesně označovaného jako horor.

Joseph Sheridan Le Fanu

Zelený děs

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Josef Volák – heirs c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-079-6

Obsah

ZELENÝ DĚS

PRONÁSLEDOVATEL

SOUDCE HARBOTTLE

POKOJ V HOSTINCI DRAGON VOLANT

CARMILLA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ZELENÝ DĚS

Tahle velice podivná historie, kterou jsem opsal z dopisů zaslaných dr. Hesseliem profesorovi Van Loovi z Leydenu, uložená v písemné pozůstalosti mého přítele, mi byla svěřena dr. Hesseliem, abych ji uspořádal a opatřil rejstříkem, popřípadě nechal svázat.

S dr. Martinem Hesseliem jsem se seznámil na svých potulkách světem. Byl jako já lékařem, jako já miloval své povolání a ode mne se lišil hlavně tím, že se toulal dobrovolně, nikdy se netrápil nad stavem svého konta a byl o celých třiapadesát let starší. Spřátelili jsme se a já pak zastával po dvacet let funkci jeho sekretáře.

Dopisy – některé psané anglicky, jiné německy nebo francouzsky – jsem přeložil věrně a jsem si vědom, že ne příliš půvabně.

1

S důstojným panem Jenningsem, vysokým a hubeným starým mládencem středního věku, oblečeným s přísností přívržence ortodoxní církve, jsem se setkal jednou navečer v malé společnosti u lady Mary Heydukové. On sám byl velice příjemný společník; vtipně a skromně zasahoval do rozhovoru, a jak jsem si povšiml, lady Mary si ho oblíbila a patrně se s ním radila o svých nemnohých obchodních záležitostech.

Důstojný pán Jennings hospodařil se šedesáti tisíci liber, plně a s láskou se věnoval svému svatému povolání, a přestože vypadal úplně zdravý, onemocněl často za velice podivných okolností pokaždé, když odejel do Warwickshire za povinnostmi svého posvátného úřadu. Tak to alespoň líčila lady Mary.

Jeho zdraví se tajemně hroutilo často i tehdy, když vykonával bohoslužby v starobylém kostele v Kenlis. Třikrát nebo čtyřikrát došel v bohoslužbě k jistému místu, umlkl a neschopen pokračovat se ponořil do tiché modlitby, zbledl, roztřásl se po celém těle a zděšen a zahanben odešel do sakristie. Svou obec věřících opustil bez jediného slova vysvětlení.

Po takové příhodě odjížděl z vikářství do Londýna, kde obýval u Piccadilly malý, ale příjemný dům. Lady Mary tvrdí, že se vždy brzy uzdravil. Já mám ovšem na ty události svůj názor.

Pan Jennings byl dokonalý gentleman, a přece jsem v jeho chování velice záhy objevil něco zvláštního. Jeho oči těkaly podél koberce, jako by sledovaly nějaký pohybující se předmět. Nepozoroval jsem to ovšem vždy, ale v jeho neklidném pohledu bylo cosi plachého i úzkostného zároveň.

Studoval jsem velmi pečlivě lékařství a filosofii a snad mi dovolíte několik poznámek: Věřím, že přirozený svět je pouze finálním výrazem světa nepřirozeného a právě ze světa nepřirozeného dostává vnější životní projev své síly. Podstatou člověka je duch, jakási organická látka rozdílná od toho, co dnes jmenujeme hmotou; hmotné tělo je jen rouchem a smrt není tedy pouze přerušením existence živého člověka, vyproštěním z přirozeného těla. Tento proces začíná v okamžiku, kterému jsme si navykli říkat smrt, a končí po několika dnech, vzkříšením k novému životu.

Opatrně jsem pana Jenningse pozoroval, ale on si toho stejně povšiml, a když mě jednou lady Mary oslovila jménem, zadíval se na mne pozorně a na pár okamžiků se zamyslel.

Později večer jsem se dal do řeči s jedním známým a všiml jsem si, že si mě pan Jennings prohlíží se zájmem, kterému jsem dobře porozuměl. Vyhledal příležitost a promluvil pár slov s lady Mary. Bylo mi jasné, kdo je předmětem jejich rozhovoru.

Vysoký a štíhlý duchovní využil příhodného okamžiku, opatrně ke mně přistoupil – a tak jsme se seznámili. Oba dva jsme hodně cestovali, četli a přemýšleli, a tak jsme po velmi krátké chvíli nalezli příjemné téma rozhovoru. Četl kdysi mé Eseje o fyzické medicíně. Bylo to dílo, které – alespoň si to myslím – víc naznačuje, než odhaluje.

Cítil jsem, že ten ušlechtilý, jemný a plachý muž, který vedl život, o němž jsem se domníval, že jeho strádání a strasti umně skrývá, opatrně uvažuje, jak by se mi nejvíce přiblížil; rozhodoval se učinit důležitý a pro něho jistě těžký, životně vážný krok.

Vytušil jsem rozpory jeho ducha, ale pečlivě jsem se snažil, aby nepostřehl mé podezřívavé myšlenky.

Rozmlouvali jsme spolu sotva několik minut, když pan Jennings řekl: „Četl jsem asi před deseti nebo dvanácti lety vaše německé pojednání o tématu, které jste nazval metafyzickým lékařstvím. Velice mě ta věc zajímala. Byla přeložena?“

„Zatím nebyla, alespoň pokud vím. Snad by mě požádali o svolení.“

„Prosil jsem před několika měsíci jistého knihkupce, aby mi tu knihu obstaral, ale tvrdí, že je rozebrána.“

„Nedostane se už několik let. Opravdu mi lichotí, že jste na tak bezvýznamnou knížku nezapomněl,“ zasmál jsem se. „Obešel jste se bez ní deset nebo dvanáct let. Začal jste o tom předmětu znovu přemýšlet, nebo něco obnovilo váš zájem?“

Při této mé poznámce upadl pan Jennings do znatelných rozpaků. Začervenal se jako provinilá mladá dáma.

Nevšímal jsem si toho a pokračoval jsem:

„I mně se často vrací zájem o některou věc; jedna knížka připomene druhou a někdy objevím odpovědi na otázky staré dvacet let. Máte-li o mou knížku opravdu zájem, rád vám jednu věnuji. Mám ještě několik výtisků.“

„Uděláte mi velkou radost,“ řekl pan Jennings. Jeho rozpaky pomalu mizely. „Ani nevím, jak vám poděkovat.“

„Nestojí to za řeč. Skoro jsem si netroufal vám ji nabídnout.“

Pan Jennings se zasmál, zeptal se, kde v Londýně bydlím, a za malou chvíli se se mnou rozloučil.

Když odešel, přistoupil jsem k lady Mary.

„Váš vikář se mi líbí,“ řekl jsem. „Hodně četl, cestoval a přemýšlel. Mám za to, že dosti trpěl. Má všechny předpoklady k tomu, aby byl dokonalým společníkem.“

„Je ještě lepší, než si myslíte, často se spoléhám na jeho rady při řízení mých podniků v Dawlbridge. Nemáte ponětí, jaký je to svědomitý člověk. Svědomitý a citlivý.“

„Vždy je příjemné slyšet o příteli tolik chvály. Vím, že je dobrým společníkem,“ řekl jsem. „K tomu, co jste o něm řekla, mohu přidat ještě dvě nebo tři věci.“

„Opravdu?“

„Ano. Je svobodný, viďte?“

„Správně. Pokračujte.“

„Píše, nebo lépe, psal, ale asi před dvěma lety práci přerušil. Kniha, kterou psal, pojednávala asi o dost abstraktním předmětu. Domnívám se, že o teologických otázkách.“

„Máte pravdu, psal knihu, ale já se o to příliš nezajímala. Dokonce máte pravdu i v tom, že práce zanechal.“

„Všiml jsem si, že dnes pil trochu kávy, ale předpokládám, že má – nebo měl – nejraději čaj.“

„Ach ano. Máte naprostou pravdu.“

„Řekl bych, že pil zelený čaj – a hodně,“ pokračoval jsem.

„Míříte dobře,“ přikývla lady Mary. „Jednou jsme se o zeleném čaji téměř dostali do hádky.“

„Dnes už zelený čaj vůbec nepije?“

„Ani kapku.“

„Ještě jednu otázku. Znala jste jeho matku nebo otce?“

„Znala jsem oba dva. Jeho otec zemřel teprve před desíti lety. Bydleli poblíž Dawlbridge.“

„Jeho matka nebo otec – hádám, že to byl otec – spatřili strašidlo,“

řekl jsem po chvíli přemýšlení.

„Jste jasnovidec, pane doktore.“

„Mám pravdu?“

„Byl to jeho otec, podivín, který nudil mého otce vyprávěním svých podivných snů a příběhem o duchu, který se mu prý zjevil a rozmlouval s ním. Zašel k nám někdy za šera, posadil se v salónu a namlouval si, že je obklopen duchy.“

Poslouchal jsem pozorně a usmíval jsem se.

„Děkuji vám, lady Mary. Dovolte, aby vám váš jasnovidec popřál dobrou noc.“

„Jak jste se všechny ty věci dozvěděl?“

„Z planet,“ odpověděl jsem a s malou úklonou jsem se rozloučil.

Ráno jsem poslal panu Jenningsovi knížku a dopis. Když jsem se vrátil pozdě v noci domů, nalezl jsem na stole jeho navštívenku. Vyptával se sluhy, kdy bývám doma a kdy by mě nejspíše zastihl.

Chtěl se mi snad svěřit se svým trápením? Chtěl se poradit? Myslím, že ano. Měl jsem již o jeho případu svou teorii a rád bych si ji potvrdil přímo z jeho úst. Nechtěl jsem na něho naléhat, ale usmyslel jsem si, že jej příští den navštívím.

2

Pan Jennings bydlel na Blank Street.

Sluha u dveří mi řekl, že má důležité jednání s duchovním jeho vesnické farnosti v Kenlis.

„To nevadí,“ řekl jsem. „Pokusím se navštívit pana Jenningse zítra.“

Sluha si mě pozorně prohlédl a zamumlal několik omluv.

„Promiňte, pane, nejste náhodou pan doktor Hesselius?“

„Ano, to jsem.“

„Snad mi, pane, dovolíte, abych vás přece jen ohlásil panu Jenningsovi. Vím totiž, že si přeje s vámi mluvit.“

Sluha odešel a vrátil se za okamžik se vzkazem, abych zatím počkal v pracovně. Vyřizoval, že pan Jennings přijde za malou chvíli.

Pracovna by se dala klidně nazvat knihovnou. Byla to vzdušná místnost s vysokými okny, zahalenými těžkými záclonami. Všechny čtyři stěny byly obloženy knihami. Podlaha byla zakryta několika na sobě položenými koberci – ten vrchní byl perský. Pokoj to byl pohodlný, luxusní, působil však trochu ponuře a tísnivě.

Čekal jsem na pana Jenningse a krátil si dlouhou chvíli nahlížením do knih, kterými byly police doslova napěchovány. Pod jednou z polic, na podlaze, leželo kompletní vydání Swedenborgových Arcana Caelestia v krásném foliovém formátě, svázané do pergamenu a ozdobené zlatými nápisy a karmínovou ořízkou. Mezi listy jsem objevil založené papírky; rozvíral jsem knihy na označených místech a přečetl několik vět, psaných vážnou latinou a zatržených tužkou. Některé zde uvádím:

„Otevře-li se vnitřní zrak člověka, který je zrakem ducha, zjevují se mu věci jiného světa, jež není možno spatřiti tělesným zrakem…“

„Bylo mi dopřáno spatřiti vnitřním zrakem věci existující v tomto světě. Z toho je patrno, že vnější vidění pochází od vnitřního a to zase od vidění ještě niternějšího…“

„Každý člověk je provázen nejméně dvěma zlými duchy…“

„Zlí géniové hovoří plynnou řečí, ta je však nelahodná a drsná. Vládnou však ještě jinou řečí, jež není plynná; z ní vzniká rozklad myšlení, infiltrující tajně do duše.“

„Zlí duchové, provázející člověka, pocházejí zajisté z pekla; přebývají-li v přítomnosti člověka, nenalézají se v pekle, jsou z něho vyproštěni. Přebývají někde mezi peklem a nebem a tomu se říká svět duchů. Tehdy netrpí věčná muka, ale prožívají každý cit i myšlenku člověka. Když jsou ale posláni zpět do pekla, vracejí se do původního stavu…“

„Kdyby se zlým duchům dostalo poznání, že přestože jsou sdruženi s člověkem, zůstávají odlišní od něho, a kdyby se jim podařilo vniknouti do věcí jeho těla, snažili by se jej zničit všemi možnými prostředky, neboť nenávidí člověka smrtelnou nenávistí.“

„Proto, když poznali, že jsem tělesný člověk, snažili se mě neustále zničit; chtěli zničit mé tělo, ale i mou duši. Zničit duši je pro ně velkou rozkoší, ale mě ochraňoval Pán. Je velice nebezpečno žíti ve společenství s duchy, není-li člověk naplněn velikou vírou.“

„Rozkoší pekla je škoditi člověku a napomáhat jeho věčné zkáze.“

Povšiml jsem si tužkou vepsané poznámky, a protože jsem se domníval, že půjde o kritiku textu, přečetl jsem pár slov. Glosa začínala slovy: Deus misereatur mei – Bože, smiluj se nade mnou.

Nečetl jsem dál, zavřel knihu, zbývající uklidil na své místo pod polici a vybral si jeden svazek, který mě obzvlášť zajímal. Začal jsem číst a za pár minut jsem už nevěděl o světě.

Prostudoval jsem pár stránek o „představitelích“ a „korespondentech“ a o tom, že se duchové zjevují v „korespondujících“ zvířecích podobách (fera), představujících příšerným a divokým vzezřením jejich chtíče.

Při čtení jsem si ukazoval tužkou v knize. Náhle jsem pocítil nutkání pozvednout oči. V jednom ze zrcadel na stěně jsem spatřil obraz svého přítele Jenningse. Skláněl se nad mým ramenem a četl se mnou ono místo, které mě tak zajímalo. Sotva jsem Jenningse poznal; tvářil se velice znepokojeně.

Vstal jsem od stolu. Můj přítel se provinile usmál.

Řekl: „Pozdravil jsem při vstupu do pokoje, ale asi jste byl příliš začtený. Neslyšel jste mne. Nezlobte se, že jsem nahlédl do knihy přes vaše rameno, myslím, že to bylo trochu nezdvořilé.“ Znovu se zatvářil rozpačitě. „Jistě jste už někdy dřív Swedenborga četl?“

„Ale ovšem, právě od něho jsem se mnohé dověděl o věcech, které jsem svého času zpracoval ve své knize o metafyzickém lékařství. Vzpomínám si, že jsme o tom již spolu mluvili.“

Můj přítel jen těžko skrýval vzrušení. Dokonce trochu zrudl v obličeji.

„Vypůjčil jsem si ty knihy teprve před čtrnácti dny,“ odpověděl.

„Určitě je to zajímavá četba, alespoň podle toho mála, co jsem četl,“ odmlčel se. „Neříkám, že by mne zajímal víc než kohokoliv jiného. Zato vaše kniha – za tu vám moc děkuji. Dostal jste můj dopis?“

Řekl jsem, že ano.

„Málokterou knížku jsem prostudoval tak důkladně,“ řekl. „Mám takový dojem, že jste napsal méně, než skutečně víte. Četl jste Harleye?“ zeptal se.

„Znal jsem Harleye dobře, prokázal mi nějaké služby při mé návštěvě v Anglii.“

Jennings se ušklíbl: „Pokládám ho za velkého blázna. Za jednoho z největších bláznů.“

„A proč, prosím vás?“

„Myslím pochopitelně v jeho profesi.“ Usmál jsem se.

„Abyste mi dobře rozuměl,“ pokračoval. „Jako by byl slepý, některé věci přehání. Polovina toho, nač se dívá, se utápí v temnotě a zbytek září v nadpřirozeně jasných barvách. A nejhorší je, že on skutečnost úmyslně deformuje. Setkal jsem se s ním jako s lékařem – podle mého soudu je jeho intelekt příliš determinován, ochromen… Jednou – vím to určitě –, jednou vám o tom řeknu víc,“ řekl vzrušeně.

„Budu žít pár dní mimo Londýn, mohu vám poslat dopis?“

„Ale ovšem.“

„Děkuji vám. S Harleyem naprosto nesouhlasím.“

„Není on tak trochu materialista?“ zeptal jsem se.

„Právě že je pouze materialista,“ řekl pan Jennings. „Vy nechápete, jak tahle škola člověku, který zná více, škodí. A ještě něco. Neříkejte, prosím, tady nikomu, že jsem se nechal od Harleye léčit… já nejsem hypochondr. Jen mi dovolte, abych vám, bude-li se blížit můj záchvat, napsal dopis. Rád bych se s vámi poradil.“

Nevěděl jsem, co si o tom všem myslet. Zadíval jsem se mu s obavami do očí. Sklopil zrak a řekl:

„Jak vidím, myslíte si, že bych vám mohl vypovědět všechno rovnou, ale mýlíte se,“ zavrtěl hlavou. „Zbytečně byste se namáhal. Nikdy neuhodnete, co bych vám rád jednou sdělil.“

Zavrtěl odmítavě hlavou a pokusil se dokonce o úsměv. Ale dopadlo to špatně. Zdálo se mi, že mnoho trpí.

„Opravdu mě mrzí,“ řekl jsem, „že tušíte tu chvíli, kdy se budete nucen poradit a svěřit komukoliv… opravdu velice lituji. Ale věřte, že mne vaše důvěra zavazuje. Co mi řeknete, zůstane jen mezi námi.“

Pan Jennings hovořil ještě chvíli celkem klidně o všedních věcech a pak jsme se rozloučili. Ale do smíchu nebylo ani mně, ani jemu. Mám za to, že se vyznám trochu v lidské tváři, a jeden jediný pohled do jeho očí mi prozradil, že mé obavy nejsou bezdůvodné. Měl jsem sice na ten večer nějaké plány, ale raději jsem zašel do opery, abych přišel na jiné myšlenky.

Za tři dny jsem dostal od Jenningse dopis. Byl to list klidný a vyrovnaný, psal, že se cítí dobře a zajede si asi na měsíc na svou farnost.

Dva dny nato jsem navštívil lady Mary a ta mi potvrdila obsah dopisu. Jennings odjel do Warwickshire a hodlá se věnovat svým duchovním povinnostem v Kenlis. „Myslím, že je docela v pořádku,“ řekla. „Asi měl trochu pocuchané nervy, všichni jsme trochu labilního ducha. Jeho práce by ho měla vyléčit. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby tam rok zůstal.“

Avšak za dva dny jsem dostal dopis, datovaný z jeho domu u Piccadilly. Psal:

„Vážený pane, musel jsem se vrátit. Najdu-li sílu s vámi vůbec promluvit, napíši vám. Teď prostě nedokáži vyjádřit to, co bych vám tak rád řekl. Rozhodně o obsahu tohoto dopisu neříkejte našim známým. Pojedu na pár dní do Shropshire k příbuzným. Bůh s vámi! Věřím, že se později setkáme v lepší náladě, než v jaké teď píši.“

K lady Mary jsem zašel asi za týden. Londýnská sezóna se chýlila ke konci a ona se chystala do Brightonu. Řekla mi, že dostala zprávu od neteře pana Jenningse ze Shropshire. Psala prý, že je Jennings vyčerpaný a nervózní.

Celých pět neděl jsem neměl o panu Jenningsovi sebemenší zprávu. Pak mi přišel dopis:

„Byl jsem na venkově,“ psal, „změnil jsem vzduch, krajinu, přátele, prostě všechno – jenom sám sebe ne. Rád bych vám vše dopodrobna vypověděl, pokud to dokáži. Můžete-li, navštivte mne, prosím, dnes nebo zítra. Přijeďte co nejdřív. Jen svou návštěvu neodkládejte. Potřebuji vaši pomoc. Mám klidný dům v Richmondu, rád vás uvítám k obědu, k večeři nebo na odpolední čaj. Sluha, který vám odevzdá tento dopis, vás bude očekávat s drožkou u vašeho domu podle vašich pokynů. Čekám vás. Sám uznáte, že mi samota příliš neprospívá. Přijďte a uvidíte.“

Sluhovi jsem oznámil, že pojedu ještě ten večer.

Pan Jennings si vybral pro svůj pobyt starobylý velký dům z pálených cihel, zastíněný korunami vzrostlých jilmů, které tvořily podél chodníku temnou alej. Nebylo to zrovna nejvhodnější místo, když pomyslíme, v jakém stavu se nacházel. Moderní penzión nebo hotel by mu asi prospěl lépe, ale můj přítel si vybral tohle ponuré místo proto, že byl ušetřen nepříjemností a formalit v hotelových recepcích.

Když jsem vstupoval do ponuré předsíně, slunce zapadalo. Do přijímacího pokoje s okny k západu pronikal jen šerý svit; zařízení místnosti ve vzdálených koutech se stápělo ve tmě. Posadil jsem se a pozoroval zalesněnou krajinu v slábnoucí záři večera. Nečekal jsem dlouho. Dveře ze sousedního pokoje se otevřely a do místnosti vešel klidným krokem pan Jennings. Dlouhá vyhublá postava ozářená zarudlým přísvitem.

Podali jsme si ruce a usedli k oknu, abychom si viděli do tváře. Těžce dosedl na židli, objal mě kolem ramen a bez úvodu začal vyprávět.

3

„Všechno to začalo 15. října,“ řekl. „Před třemi lety, jedenácti týdny a dvěma dny – vím to přesně, protože každý den mi přinášel utrpení. Kdybych nějaké údobí vynechal, můžete mě upozornit.“ Pak pokračoval: „Asi před čtyřmi lety jsem začal psát knihu o náboženské metafyzice antických národů. Musel jsem hodně studovat a přemýšlet…“

„To chápu. Náboženství vzdělaných a uvažujících pohanů, uctívání symbolických mýtů… To je téma dost široké a obtížné.“

„A nepříliš prospěšné křesťanské mysli. Ďábelská jednota náboženství, umění a zvyků. Ponižující kouzlo! Bůh mi odpusť! Psal jsem s velkou chutí celé noci, ta problematika mě velice zajímala, na nic jiného jsem nemyslel. Byla to práce zajímavá a já byl tak bezstarostný!“ povzdechl. „Jeden můj přítel tvrdil, že každý, kdo se pouští do delšího psaní, se musí něčím udržovat ‚v chodu‘ – čajem nebo tabákem. Já pil čaj, hodně čaje. Zprvu obyčejný černý čaj, tak jak se běžně připravuje, nepříliš silný. Ale postupně jsem si připravoval stále silnější a silnější odvar. Nepamatuji se, že bych pozoroval nějaké zhoubné následky. Pak jsem začal pít čaj zelený; působil na mne lépe, zdálo se mi, že posiluje ducha a probouzí myšlenky. Ale ani zelený čaj jsem nevařil silnější, než je běžné. Psával jsem v tomto pokoji; je tu klid. Vysedával jsem nad prací dlouho do noci a mezi jedenáctou hodinou večer a druhou hodinou k ránu jsem si vařil čaj obvykle tak třikrát. Denně jsem jezdil do Londýna a sháněl po knihovnách fakta a nový materiál k své práci. V té době jsem na sobě nepozoroval žádné chorobné příznaky. Navštěvoval jsem své přátele, chodil do společnosti – byl to příjemný život.

Znal jsem jednoho člověka, který vlastnil mnoho starých tisků, psaných středověkou latinou, dovolil mi v nich studovat. Jednou jsem se zdržel pozdě do noci, a protože onen muž bydlel v předměstské čtvrti a já nesehnal žádnou drožku, vracel jsem se domů omnibusem. Byl prázdný. Stál jsem opřen o dveře a přemýšlel o věcech, které jsem se právě dověděl. V omnibusu byla tma. Na opačném konci vozu, v jednom z rohů, spatřil jsem – jak se mi zdálo – dva kulaté obrázky narudlé barvy. Byly od sebe vzdáleny asi dva palce a podobaly se dvěma mosazným knoflíkům. Přemýšlel jsem mimoděk, odkud se bere to sytě červené světlo – měl jsem za to, že se od něčeho odráží. Drkotali jsme pomalu nocí a já stále pozoroval ony dva světelné body. Zbývala ještě asi míle cesty, když se stalo něco podivného: světelné body najednou seskočily k podlaze – stále zachovávaly svou vodorovnou polohu i vzdálenost, která je od sebe dělila –, opět vyskočily na úroveň sedačky a pak zmizely.

Pochopitelně jsem se o ten podivný úkaz začal zajímat. Opět jsem spatřil ta světélka u podlahy, za okamžik zmizela a objevila se v rohu, kde se zjevila poprvé. Opatrně jsem přešel omnibusem k místu s červeně planoucími skvrnami. Ve voze byla téměř tma; došel jsem až k tomu místu, sklonil se a zpozoroval obrysy čehosi černého. S úžasem jsem uviděl malou černou opici, která na mne cenila zuby; ty dva rudé body – to byly její oči.

Couvl jsem o krok zpět, neboť mě napadlo, že se možná na mne chce vrhnout. Seděla bez hnutí. Napadlo mě, že ji asi někdo v omnibusu zapomněl, a protože jsem chtěl zjistit, zdali je krotká, a neodvažoval jsem se ji pohladit, strčil jsem do ní jemně deštníkem. Nepohnula se. Deštník se jí vůbec nedotkl. Prostě prošel skrze ni, bez jakéhokoliv odporu.

Těžko bych vám líčil hrůzu, která mě přepadla. Jakmile jsem zjistil, že opice je jen přelud, rozklepal jsem se děsem a jako hypnotizovaný jsem nedokázal od ní odtrhnout zrak. Uskočila trochu stranou, vklínila se do rohu mezi sedadla a já se dopotácel ke dveřím. Vyklonil jsem se z vozu a zhluboka nadechl čerstvý vzduch; pozoroval jsem lucerny a stromy podél cesty, abych se ubezpečil, že nesním.

Požádal jsem řidiče, aby zastavil, a vystoupil jsem na ulici. Udiveně se za mnou díval a kroutil nad mým počínáním hlavou. Zřejmě k tomu měl dost důvodů. Cítil jsem lehkou nevolnost.

Když omnibus odejel, rozhlédl jsem se, abych se přesvědčil, že opice zmizela. Velice se mi ulevilo a děkoval jsem Bohu, když jsem ji nikde nespatřil. Stál jsem na ulici asi tři sta kroků od mého domu.

Podél ulice vedla cihlová zeď, za kterou rostly tisy a tvořily živý plot – zeď vysoká asi do výše ramen. A tam jsem ji spatřil. Opice se belhala po vrcholu zídky a držela se mnou krok. Zhnusen a pln strachu jsem na ni zíral. Zastavil jsem se, ona také. Posadila se a hleděla mi do očí. Nemohl jsem v šeru rozeznat obrys jejího těla, ale jasně jsem viděl podivný třpyt vycházející z jejích očí. Seděla klidně, necenila zuby, vypadala unaveně a nespouštěla ze mne oči. Ucouvl jsem doprostřed ulice – ona se nehýbala. Otočil jsem se a vydal se prudkým tempem k městu, nespouštěje ze zvířete oči. Sledovala mne, přesně zachovávajíc vzdálenost, která nás od sebe dělila. Na rohu ulice, kde zeď končí, seskočila opice na dlažbu a přiběhla k mým nohám. Stále se motala kolem mne, tak blízko, že jsem měl strach, že na ni šlápnu. Město bylo pusté; zastavil jsem se na okamžik a opice poodstoupila tak asi šest kroků a zastavila se, pozorujíc mě.

Jako snad každý, četl jsem občas nějakou stať o zrakových klamech, teď jsem se snažil upamatovat se na všechno, co jsem o tom problému kdy věděl. Byl jsem velice sklíčený a nešťastný. Četl jsem, že podobné klamné dojmy bývají někdy dočasné, jindy trvalé; případ, který vypadal zprvu zcela neškodně, se časem změnil v nesnesitelnou trýzeň končící smrtí postiženého. Snažil jsem se sám sebe utěšit: je to jen běžná choroba, říkal jsem si, záležitost stejně fyzická, jako jsou neštovice nebo migréna. Tvrdí to lékaři i filosofové, jen zachovat klid, jsem asi trochu přepracovaný, ale s pomocí Boží se z toho dostanu.

Kráčel jsem domů, odevzdaně, mechanicky, ale chorobný strach mě opět zachvátil. Rozhodl jsem se zůstat doma, nechtěl jsem jít do města, aby mě náhodou nepotkal některý známý a nepoznal na mně, v jakém hrozném stavu se nacházím. Došel jsem k domu, opice za mnou. Odemkl jsem dveře, vystoupil po schodech a vstoupil do pokoje. Ta stvůra se neopozdila ani o krok.

Tu noc jsem si čaj neuvařil; vzal jsem si jen doutník, brandy a vodu. Odešel jsem do přijímacího pokoje a posadil jsem se právě na toto místo. Opice vyskočila na stolek, který stával kousek od vás. Vypadala unaveně. Nedokázal jsem od ní odtrhnout zrak. Její přivřené oči přímo žhnuly. Ani nemrkla. Ať je kde je, stále bdí a pozoruje mne. Tak je to stále.

Nebudu vás unavovat líčením průběhu té první noci, pokusím se popsat průběh celého roku: jak opice vypadala ve dne. Je to malá, úplně modrá opice, a velice rozmarná, řekl bych lotrovská. První rok vypadala unaveně, jako by byla nemocná. Ale pod maskou nevrlé únavy se skrývala silně zlomyslná a bdělá povaha. Nejprve mě jen pozorovala, nespouštěla z očí, nikdy se nevzdálila z dohledu, ve dne v noci tu seděla, pouze ve spánku jsem se jí na několik hodin zbavil. A pak ještě – někdy se nevysvětlitelně vzdálí na několik týdnů. Je viditelná stejně dobře ve tmě, jako za denního světla – nemyslím jen její oči –, je vidět celá v jakémsi světelném kruhu, podivné záři.

Pokaždé, když mě opouští, děje se to v noci a vždy úplně stejným způsobem: začíná být nepokojná, navztekaná, přibližuje se ke mně a cení zuby. Zmítá se jako v křečích a svírá pazoury. A zároveň se v krbu objeví oheň. Nikdy si nenechám zatápět, nemohu usnout v pokoji, kde se topí. Opice se chvěje – zdá se, že vzteky –, přesouvá se ke krbu, a když její vztek dosáhne vrcholu, vrhne se do topeniště a odtamtud zmizí do komína.

Když utekla poprvé, byl jsem šťastný – domníval jsem se, že jsem opět svobodný člověk. Minul den, noc, minul blažený týden, pak ještě den a opice se nevracela. Celé dny jsem, doktore, to mi věřte, děkoval Bohu a modlil se. Celý měsíc jsem se radoval ze znovu nabyté svobody. A pak se opět zjevila.

Její zlomyslnost, kterou zakrývala dřív ochablost a znavenost, se teď projevila mnohem aktivněji. Jinak se chovala pořád stejně, jen jako by nabrala novou energii. Pozoroval jsem tu změnu hlavně v její sveřepé tváři, tak jako dřív, i teď ze mne nespustila ani na okamžik oči,“ řekl pan Jennings a odmlčel se. Tvář měl ztrhanou únavou.

„Je teď s námi v pokoji?“ zeptal jsem se.

„Není,“ řekl pan Jennings. „Před patnácti dny zmizela. Někdy byla pryč i dva měsíce, jednou dokonce tři, mizí obvykle tak na čtrnáct dní, ale někdy odejde i na jeden den. Teď je tedy z domu dva týdny a tak očekávám, že se každým okamžikem vrátí.“

„Provází její návrat nějaký neobvyklý jev?“ zeptal jsem se.

„Ne – vůbec žádný,“ řekl pan Jennings. „Prostě se najednou objeví. Vzhlédnu od knihy nebo se otočím a vidím ji, jak sedí a upírá na mne oči.“

Můj přítel vypadal opravdu vyčerpaně. Pobledl a kapesníkem si otíral zpocené čelo. Domníval jsem se, že je na další vyprávění příliš unaven, a navrhl jsem mu, že ho navštívím zase příští den. „Prosím vás, zůstaňte,“ požádal mě pan Jennings. „Rád bych vám ten příběh dopověděl, když už jsem se odhodlal začít. S doktorem Harleyem jsem neměl odvahu mluvit zcela otevřeně. Vy jste lékař a navíc filosoficky založený lékař… přiznáváte duchu náležející místo…“ Odmlčel se a tázavě na mne pohlédl.

„Dobře, vyslechnu vás,“ řekl jsem. „Vyložím vám potom svůj názor.“

„Doktor Harley mluvil o zrakových nervech, budiž, ale nervová soustava je mnohem záhadnější, než si on myslí. Pozvolna mě to stravuje, zavléká hlouběji a hlouběji do pekla… Bůh mi pomoz! Jen poslouchejte dál!…

Její zlomyslnost se přeměnila v útočnost. Zhruba před dvěma roky jsem se domluvil s biskupem a odešel na svou farnost ve Warwickshire, abych se rozptýlil prací. Byla se mnou. Provázela mě do Dawlbridge a neopustila mě ani v mém vikariátu. To zvíře se rozhodlo, že mě zničí. Bylo se mnou v kostele, lezlo po lektoriu, sedělo na kazatelně, na zábradlí před oltářem. Když jsem předčítal při mši, skočilo mi dokonce na knihu, takže mi znemožnilo dokončit obřad. To se stalo několikrát.

Na čas jsem z Dawlbridge odejel a svěřil se doktoru Harleyovi. Řídil jsem se přesně jeho pokyny. Myslím, že ho můj případ zaujal. Jeho terapie se zdála úspěšná, celé tři měsíce se opice neobjevila a já se s jeho souhlasem vrátil do Dawlbridge.

Jel jsem v lehkém kočáře; byl krásný teplý podvečer a já byl šťastný – jak jsem se domníval, osvobozen od hrozného přeludu. Těšil jsem se, jak se vrhnu do práce, po které jsem toužil. Díval jsem se z okna na stromy a věž kenliského kostelíka. Podle silnice tekla malá říčka, tvořící hranice mé farnosti. Už dlouho jsem neměl tak dobrou náladu. Odvrátil jsem se od okna a – v koutě kočáru seděla opice.

Jen stěží jsem se ubránil mdlobám a upadl do hrůzného zoufalství. Zavolal jsem na kočího, vystoupil z povozu, posadil se u cesty do trávy a modlil se k Bohu, prose ho o slitování. Nic nepomáhalo. Když jsem vešel do vikářství, opice byla se mnou. Vše se opakovalo. Pár dní jsem to vydržel a pak jsem se vzdal odporu a odjel.

Jak jsem vám už říkal, zvíře přešlo k útoku. Když se modlím, nebo jen pomyslím na modlitbu, zmítá se vztekem a neustále mě vyrušuje. Vyskočí na stůl, na opěradlo židle, usadí se na krbové římse, dívá se na mne a kývá se ze strany na stranu. Ten pohyb má v sobě cosi fascinujícího, zažene a rozptýlí každou myšlenku a upoutává celou pozornost jen na sebe. Myšlenky se rozběhnou, kontemplace je zcela vyloučena, celé mé vědomí jako by vysychalo. Ten její prokletý pohled mě přivádí do úplné strnulosti, z které se snad jednou zblázním. Ale to není zdaleka všechno,“ řekl pan Jennings s povzdechem. „Když se modlím se zavřenýma očima, přichází ke mně tak blízko, že ji vidím. Vidím ji, i když mám víčka zavřená. Je silnější než já, nedokáži se v její přítomnosti modlit. Musím vstát a stále na ni myslet. Uvádí mě do naprostého zoufalství.

Věnujte, prosím, ještě pozornost tomuto: Harley mluvil o zrakových nervech a zrakových přeludech. Ale zrakový přelud – chcete-li – nebyl jediný projev té hrozné nemoci. Jako bývá potrava uchopená rty vtažena do úst, tak jsem byl zachycen za nervové vlákno a pozvolna vtahován do pekla. Je to obrovská síla, která mne zmáhá. Teď, kdy k vám mluvím, toužím po pomoci, nemohu se již vůbec modlit a cítím, že podléhám neúprosnému osudu.“

Pokusil jsem se pana Jenningse utěšit, ale vše, co jsem mu mohl říci, byla rada, aby neztrácel naději. Byla hluboká noc, jen měsíc matně zářil za okny. Řekl jsem: „Snad bychom mohli zapálit svíce, tohle měsíční světlo nepůsobí dobře na pocuchané nervy. Měl byste být pokud možno klidný, mám-li stanovit diagnózu.“

„Světlo je mi lhostejné,“ řekl pan Jennings. „Když nečtu nebo nepíši, světlo mě nezajímá. Chci vám ještě říci, co se stalo před rokem. To zvíře na mne začalo mluvit.“

„Mluvit? To přece není možné. Chcete snad říct, že mluvilo lidskou řečí?“

„Přesně tak. Mluvilo slova, celé věty, dokonce úplně souvisle. Jedna zvláštnost tu však je: nevnímám tu řeč sluchem, ale přímo mozkem ve formě zpěvu. Právě tahle její schopnost mě zničí. Nenechá mě modlit, vyrušuje mě strašlivým rouháním. Ach, doktore, myslím, že lidské schopnosti tady nic nepomohou, když už i modlitby jsou mi odepřeny!“

„Musíte se pokusit odvrhnout teď všechny rozptylující myšlenky,“ řekl jsem. „Vypovězte mi jen fakta. I kdyby zjev, o kterém mluvíte, byl obdařen samostatným životem a vlastní vůlí, nemůže vám jeho moc uškodit, nepřichází-li shora. Síla toho vlivu záleží na vašem fyzickém zdraví a to je v rukou božích. To musí být vaše opora. Všichni žijeme ve stejném prostředí, vaše situace je odlišná jen v tom, že ‚paries‘ neboli závoj těla, jakási clona je porušena a dovolí pronikání zrakových a sluchových dojmů. Mějte odvahu. Ještě dnes v noci celou záležitost pečlivě promyslím.“

„Vy jste tak laskavý, nezoufáte nad mým stavem. Jenže netušíte, jakou moc to zvíře nade mnou má. Rozkazuje mi, tyranizuje mě, jsem úplně bezmocný.“

„Dává vám rozkazy? Vy se domníváte, že řečí?“

„Ale ano, navádí mne ke zločinům proti sobě i proti jiným lidem. Je to tak hrozné! Před několika nedělemi jsem si vyšel ve Shropshire s několika přáteli na procházku. Opice byla se mnou. Šli jsme okolo uhelného dolu, jehož šachta je sto padesát stop hluboká. Doprovázela mě má neteř – ona ovšem o mém trápení neví. Vytušila, že se necítím dobře, a tak zůstala se mnou. To zvíře mě neustále navádělo, abych do té šachty skočil. Věřte mi, pane, že mě od smrti zachránilo jen pomyšlení, jaký šok by prožila ta ubohá dívka, kdybych se tam doopravdy vrhl. Žádal jsem ji, aby šla napřed s přáteli, ale čím víc jsem ji přemlouval, tím víc si přála zůstat se mnou. To mi zachránilo život. Vy nemůžete tušit, jak hrozný život vedu. Nejsem už člověk, jen zbídačelý satanův otrok,“ řekl pan Jennings a zachvěl se. „Ale stejně jste byl zachráněn,“ řekl jsem. „To byla pravá Boží vůle. On je váš Pán a váš život je pouze v jeho moci. Musíte věřit v jeho dobrotu, musíte věřit v budoucnost.“

4

Dříve než jsem se s panem Jenningsem rozloučil, domluvil jsem mu, aby si dal rozsvítit svíce, řekl jsem mu, že musí svou nemoc pokládat pouze za chorobu zapříčiněnou jeho fyzickým stavem, byť jsou to fyzické příčiny velice subtilní. Vysvětlil jsem mu, že se mu dostalo důkazu Boží lásky a doložil jsem to jeho vyprávěním o procházce ve Shropshire, kde byl ochráněn před sebevražedným činem. Jeho neteř ho neopustila, i když si to sebevíc přál; zůstala u něho a svou přítomností zabránila jeho zoufalému úmyslu. Za druhé: sám pocítil velký odpor spáchat ten čin, k němuž ho jeho pronásledovatel nabádal.

Domlouval jsem mu a pan Jennings slzel. Zdálo se mi, že jsem ho uklidnil. Slíbil mi, že ihned napíše, kdyby se opice vrátila. Než jsme se rozloučili, ubezpečil jsem ho, že vyprávění důkladně promyslím a zítra mu oznámím výsledek. Před domem jsem požádal sluhu, aby na svého pána častěji dohlédl, protože je nemocný. Nařídil jsem mu, aby občas zašel do jeho pokoje.

Zastavil jsem se ve svém bytě, vzal jsem si psací náčiní, pár knížek a odjel asi dvě míle za Londýn, do malé hospůdky zvané „U dvou rohů“. Byl to tichý a pohodlný hostinec. Vybral jsem si to místo pevně rozhodnut, věnovat tam zbytek noci – nebo kolik času bude potřeba – prostudování a uzavření případu pana Jenningse.

Ráno jsem spal do půl deváté a v jednu hodinu odpoledne jsem se vrátil do svého bytu. Na stole jsem našel dopis. Nepřišel poštou, a když jsem se poptával, dověděl jsem se, že ho přinesl Jenningsův sluha. Prý byl velice rozčilený, když se dověděl, že nikdo nezná mou adresu. Jeho pán mu nařídil, aby se bez odpovědi nevracel. Otevřel jsem dopis. Stálo tam:

Vážený doktore!

Vrátila se. Asi hodinu po Vašem odchodu. Zase na mne mluví a ví vše, co se mezi námi přihodilo. Ví o Vás a je drzá a zlá. Nadává mi. Posílám Vám narychlo dopis. Ona ví, co píši. Píši s vypětím posledních sil, jen proto, že jsem Vám to slíbil. Promiňte, že nesouvisle. Je mi hrozně.

Upřímně, stále Váš

Robert Lynder Jennings

„Kdy přišlo to psaní?“ zeptal jsem se.

„V jedenáct hodin večer. Ten muž tu byl od té doby třikrát. Naposled asi před hodinou.“

Vzal jsem si své poznámky z předešlé noci a odjel jsem k Richmondu navštívit pana Jenningse.

Nad jeho stavem jsem moc nezoufal. Ve svém Metafyzickém lékařství jsem se podobnými problémy zabýval a Jenningsův případ mě velice zaujal. Těšil jsem se, že ho budu moci zkoumat přímo a za přítomnosti nepřítele.

Dojel jsem k tomu pochmurnému domu, vyběhl po schodech a zaklepal. Otevřela mi vysoká černě oděná žena. Byla uplakaná a vypadala nemocně. Pozvala mě dál, ale na mou otázku neodpověděla. Po schodech sestupovali dva muži. Ihned jsem jednoho z nich oslovil. S úžasem jsem spatřil, že má ruce potřísněné krví.

Muž na mne vážně pohlédl a ukázal za sebe. „Támhle je sluha, pane.“

Sluha stál na schodech, ale nepodařilo se mu vypravit ze sebe ani slovo. Zíral na mne a utíral si ruce do kapesníku rudého krví.

„Co se stalo, Jonesi,“ zeptal jsem se. Pokynul mi, abych vešel do chodby. Jeho pán spáchal sebevraždu.

Břitvou si podřízl hrdlo. Pohled na něho byl hrozný. Na podlaze, mezi postelí a oknem, se rozlévala obrovská kaluž krve. Podlaha byla holá, jen pod lůžkem byl malý kobereček.

Odvedl jsem sluhu po schodech dolů a vešli jsme do dřevem vykládané pracovny. Tam jsem se dozvěděl, co se stalo. Nebylo toho mnoho.

„Když jste včera v noci odjížděl,“ řekl mi sluha, „poznal jsem, že máte o pána vážné obavy. Domníval jsem se, že by mohl dostat nějaký záchvat. Sledoval jsem ho. Seděl v křesle až do tří hodin do rána, ale nepsal ani nečetl. Jen mluvil sám k sobě, ale na to jsem byl zvyklý. Pomohl jsem mu při svlékání a za půl hodiny jsem se na něho šel podívat. Ležel nahý v posteli a na stolku hořely dvě svíčky. Podpíral se v lůžku o loket a hleděl na protější pelest. Zeptal jsem se, zdali něco nepotřebuje, ale nechtěl nic.

Za půl hodiny jsem se vrátil. Seděl potichu, úplně oblečen, v židli u toaletního stolku. Obě svíce byly zhašeny. Opět jsem se zeptal, zdali něco nepotřebuje, ale nechtěl ode mne nic.

Po chvilce řekl: ‚Můžeš rozsvítit ty svíčky, chceš-li.‘  A pak:

‚Poslyš, Jonesi, proč jsi přišel? Neslyšel jsi někoho klít?‘ ‚Nic jsem neslyšel, pane,‘ odpověděl jsem. ‚Tak dobře,‘ řekl. ‚Samozřejmě, že ne.‘

Řekl jsem: ‚Neměl byste si jít lehnout, pane? Je pět hodin.‘ A on: ‚Ano, s největší pravděpodobností. Dobrou noc!‘

Odešel jsem, ale za hodinu jsem se opět vrátil, jenže dveře byly zamčené. Zaslechl mne a zeptal se, co chci. Pak mi řekl, že si nepřeje, abych ho rušil.

Lehl jsem si a spal asi do půl sedmé. Vstal jsem a šel nahoru, dveře byly zamčené. Na mé otázky neodpovídal, a tak jsem si řekl, že asi spí a že bych ho neměl probudit. Pak jsem za ním zašel asi v devět hodin. Zaklepal jsem na dveře, ale nic se neozvalo. V jedenáct jsem už dostal strach – nikdy tak dlouho nespal. Klepal jsem a volal, ale neozval se. Zašel jsem do stáje pro čeledína a vypáčili jsme dveře. Našli jsme ho mrtvého.“

Dál už nebylo co vyprávět.

A tak jsem odešel z toho hrozného domu a doufám, že ho už nikdy nespatřím.

Co ještě dodat?

Ubohý pan Jennings ukončil svůj život sebevraždou. Domnívám se však, že jeho případ byl složitější. Jeho životní katastrofa byla důsledkem zcela jiné choroby, která se spojila s akutním onemocněním. Byla to komplikace dvou chorob, ale skutečná příčina jeho smrti asi byla dědičná sebevražedná mánie. Nepočítám pana Jenningse mezi své pacienty, protože jsem ho vlastně vůbec nezačal léčit. A navíc: jsem zcela přesvědčen, že ani on nebyl ke mně zcela upřímný. Touto svou – dost možná, že neuvědomělou – neupřímností se postavil po bok nemoci a tím vlastně rozhodl o svém osudu.

PRONÁSLEDOVATEL

K vyprávění reverenda Thomase Herberta, které bude následovat v příštích kapitolách, připojil dr. Hesselius tyto poznámky:

Thomas Herbert, irský duchovní, který mi předal vyprávění o případu pana Bartona, byl jistě muž pečlivý a svědomitý, ovšem z lékařského hlediska se jeví jeho záznam příliš povrchní. Nedověděl jsem se nic o možných dědičných sklonech Bartonových – jen tak bych mohl spolehlivě určit vlastní původ nemoci. Podobné případy dělím zpravidla do skupin podle toho, je-li jejich podstata objektivní či subjektivní. Lidé, kteří si stěžují na nepřirozené působení vlivů, bývají někdy visionáři – a odtud pak nemoc jejich mozkového a nervového systému – nebo je jejich duševní stav zaviněn zvláštní souhrou okolností. Jejich vnitřní nazírání bývá jitřeno účinkem nějaké jiné choroby, jako by pozbyli pokožky, která chrání citlivější tělesné tkáně před venkovními vlivy.

Neznal jsem, bohužel, pana Bartona a nemohl jsem studovat jeho nemoc s pečlivostí, jakou by si jistě zasluhovala. Proto je má diagnóza spíše jen domněnkou.

1

Někdy kolem roku 1794 se vrátil do Dublinu mladší bratr jistého baroneta, sir James Barton. Vedl si velice dobře ve válce Jeho Veličenstva s Amerikou a jako kapitán jedné z fregat dosáhl slušných válečných úspěchů. Bylo mu už asi třiačtyřicet let, byl inteligentní, a ačkoliv rezervovaný, říkalo se o něm, že je dobrým společníkem.

V té době jsem byl ještě mladý, a protože jsem se náhodou znal s několika lidmi, objevujícími se v tomto vyprávění, zapůsobily na mne jeho příhody s velkou silou. Pokusím se tu vylíčit věrně vše, co je mi známo, snad se mi podaří poodkrýt trochu roušku, pod kterou je zahalen postupný vývoj a tragický konec této podivné historie.

Kapitán Barton byl bezesporu gentleman; choval se nenuceně, bez oněch špatných návyků, které přináší dlouhá služba na moři. Měl robustní postavu, vážný, melancholický, ale nápadný obličej. Byl poměrně zámožný a tak se mohl naprosto volně pohybovat v nejlepší dublinské společnosti.

Žil skromně v jedné tehdy elegantní ulici, zaměstnával sluhu, vlastnil jednoho koně a přesto, že se leccos povídalo o jeho volnomyšlenkářství, jeho soukromý život byl v nejlepším pořádku. Vedl život samotáře, nehrál karty, pil jen střídmě a neměl ve zvyku pouštět se do milostných dobrodružství. Občas se sice objevil v nějaké veselé společnosti, ale patrně jen proto, aby trochu rozptýlil svůj v podstatě jednotvárný život.

Říkalo se o něm, že je spořivý, počíná si rozumně, když si přes veškeré svody uchová svůj celibát, že se patrně dožije požehnaného věku, zemře zabezpečen a odkáže svůj majetek některé dobročinné organizaci.

Sám Barton však brzy tuto falešnou představu o svém životě rozbil. Ve společnosti se v té době objevila jistá mladá dáma, slečna Montagueová. Byla hezká, bystrá, přiměřeně inteligentní a dostalo se jí od její tety lady L. dobrého vychování. Brzy se za ní obracely zraky všech mladých mužů. To bylo také prozatím vše – platonický obdiv, který ještě zdaleka neposkytl naděje na nějakou nabídku k sňatku. Brzo se tehdy rozneslo, že tato půvabná mladá dáma pochází z domu, jehož pokladna je prázdná. Vzbudilo tedy nemálo vzruchu, když na scénu vstoupil kapitán Barton – v roli oficiálního milence krásné, leč chudé slečny Montagueové.

Podle očekávání se dostavil výsledek Bartonových námluv: lady L. oznámila svým sto padesáti důvěrným známým, že kapitán Barton nabídl slečně Montagueové manželství a ona – se svolením lady L. – nabídku přijala pod podmínkou, že se sňatkem bude souhlasit její otec, který se v nejbližších dnech vrátí z Indie. Bylo jasné, že otec souhlas udělí, a odklad byl považován za pochopitelnou formalitu, již by milá slečna Montagueová Bartonovi docela ráda prominula. Od této chvíle se již slečna ve společnosti neobjevovala.

Stará lady L. vlastnila pěkný dům na severu Dublinu, zatímco kapitán Barton bydlel na jihu města. Často trávil večer se starou dámou a její půvabnou neteří, a ačkoliv byl jeho byt dost daleko, vracel se domů zpravidla sám a pěšky. Nejkratší cesta vedla dlouhou ulicí, kde se domy teprve začínaly stavět a zbudovány byly jen podezdívky.

Jednou večer, po dlouhém rozhovoru se slečnou Montagueovou a lady L. – mluvilo se tehdy o různých formách zjevení, kteréžto úkazy Barton rozhodně popíral –, vracel se Barton krátce po půlnoci domů starou trasou. Když došel k ulici se zídkami projektovaných domů, uslyšel v tichu noci kročeje, které ho – jako se mu zdálo – vytrvale následovaly. Město bylo pusté, svítil měsíc a bylo zhola vyloučeno, aby kroky pocházely od chodce, kterého by Barton neviděl. Narůstal v něm nepříjemný pocit, že je někým sledován, a tak se po chvíli prudce otočil, aby svého pronásledovatele poznal. Nespatřil však nikoho. Zprvu si myslel, že snad v podráždění zaslechl ozvěnu vlastních kroků, a tak zadupal, aby tu záhadu nějak osvětlil. Jenže přestože dupal a přecházel hlasitě po dlažbě, jeho snaha vyvolat ozvěnu byla marná. Barton netrpěl nikdy sluchovými přeludy, ale musel se nakonec smířit s myšlenkou, že se stal obětí smyslových klamů. Vykročil tedy znovu k domovu, ale sotva ušel pár kroků, zaslechl záhadné kročeje znovu. Tentokrát se však zvuk zdaleka nepodobal ozvěně; kroky zpomalovaly, utichaly, náhle přešly do rychlého klapotu a zase se pozvolna vzdalovaly.

Kapitán Barton se znovu prudce otočil, odhodlán vypátrat původce těch zvuků, vrátil se kus cesty zpět, ale nikoho nespatřil.

Barton byl muž v jádru skeptický, ale přesto cítil, jak se ho pomalu zmocňuje strach. Rychle se vracel – tentokrát neslyšel nic –, ale sotva dosáhl místa, odkud se před chvílí vracel, kroky se opět ozvaly, teď ale jako rychlý běh, jako by chtěl pronásledovatel svou oběť dostihnout.

Barton se zastavil a přemáhaje rozčilení, které se ho zmocnilo, vykřikl rázně: „Kdo je tam?“ Výsledek byl však opačný. Bartonův hlas rozléhající se pustou ulicí zněl zlověstně a jen zvýšil děsivou atmosféru té noci. Ještě nikdy v životě nepocítil Barton tak přímo a intenzívně strach z neznáma. Jen stěží se ubránil panice.

Záhadné kroky následovaly Bartona až k ohbí té pusté ulice a on jen s velkým vypětím sil a z hrdosti odolal pokušení rozběhnout se a uprchnout. Teprve doma, když už seděl v bezpečí u krbu, se trochu uklidnil.

Zrána druhého dne přemýšlel Barton u snídaně o událostech minulé noci. Zabýval se tou příhodou spíše ze zvědavosti, strach ho již opustil, neboť denní světlo dokáže noční chmury dokonale rozehnat. Vešel sluha a předal mu zapečetěný dopis. Nebylo na něm nic divného, leda snad to, že písmo na obálce Barton neznal; mohlo být napodobeno, přestože mělo nápadný sklon doleva. Celou minutu zkoumal Barton dopis, než rozlomil pečeť. Přece jen se ho zmocnila nepříjemná předtucha. Uhladil list napsaný stejnou rukou jako písmo na obálce a četl:

Varuji pana Bartona, někdejšího kapitána Delphinu, před nebezpečím. Udělá nejlépe, když se napříště bude vyhýbat ulici (zde byla uvedena ulice, kde prožil ono včerejší dobrodružství), neboť mu hrozí nebezpečí. Nechť si vezme toto varování k srdci, protože jistě zná důvody, proč se obávat svého

Pronásledovatele

Kapitán Barton četl několikrát velice pozorně ten zvláštní dopis, zkoumal papír, zkoumal písmo a nakonec věnoval pozornost pečeti. Byl to obyčejný vosk s obtiskem palce. Nikde ani známky, podle které by mohl usuzovat na původ pisatele. Zdálo se, že byl lístek poslán s dobrým úmyslem, ale přece jen se autor podepsal jako někdo, koho je třeba se obávat. Celá ta příhoda s nočním pronásledováním a podivným dopisem zůstala pro Bartona záhadou.

Z obavy, aby se snad nestal směšným, neřekl o svém trápení ani své snoubence. Zdálo se to všechno sice malicherné, ale Barton se domníval, že by si jeho chování mohla slečna Montagueová vyložit jako slabost. Mohlo jít dokonce i o žert, dokonce i kroky v temné ulici mohly být nějaký trik. Snažil se na celou věc zapomenout, ale nedařilo se mu to. Myšlenka na pronásledovatele ho soužila a skličovala. Měl strach. Opravdu se pak dlouhý čas zmíněné ulici vyhýbal.

Asi za týden se však přihodilo něco, co mu znovu jeho trápení připomnělo. Vracel se z divadla, a když vyprovodil slečnu Montagueovou, šel se ještě trochu projít s dvěma přáteli. Rozloučil se s nimi po chvíli a sám pokračoval v cestě. Byla jedna hodina po půlnoci a ulice byly úplně pusté. Už když šel s přáteli, narůstal v Bartonovi pocit, že je opět sledován, zdálo se mu, že zaslechl kroky. Několikrát se roztržitě ohlédl, ale nespatřil nikoho.

Teď, když se vracel domů sám, znervózněl a přepadla ho úzkost, neboť zcela zřetelně zaslechl za sebou známé kročeje. Ozývaly se podél zdi kolejního parku, někdy pomaleji, jindy rychle, ale stále jakoby jemu v patách. Pospíchal domů jat hrůzou, otáčel se, ale bylo to stejné jako poprvé; nespatřil vůbec nikoho. Dorazil domů tak rozrušený, že se mu podařilo usnout až k ránu.

Probudilo ho zaklepání na dveře. Sluha přinesl ranní poštu. Mezi dopisy objevil jeden, který rychle upoutal jeho pozornost. Písmo na obálce znal. Otevřel ho chvějícími se prsty a četl:

Kapitáne Bartone, jako neuniknete nikdy svému stínu, nezbavíte se ani mne. Dělejte, co dělejte, mne se nezbavíte, uvidím Vás pokaždé, kdy se mi zlíbí. Nehodlám se dále skrývat. Ale to nic, kapitáne, Vy máte přece dobré svědomí, Vy se nemusíte obávat svého

Pronásledovatele

S jakými pocity četl Barton dopis, není třeba líčit. Ať už si myslel o záhadných kročejích, co chtěl, skutečnost, že dopisy přišly vždy vzápětí po tajemných zvucích, byla jistě víc než pouhá shoda okolností. Sužován obavami, začínal vzpomínat na jistou příhodu svého dřívějšího života, na kterou by rád úplně zapomněl. Řadu dní se pak v jeho chování projevovala silná nervozita a podrážděnost.

Schylovalo se k svatbě a Bartonovi připadla starost s jistým nevyřízeným sporem ohledně jeho majetku. Tohle zaměstnání přišlo právě včas, aby vytrhlo Bartona z jeho truchlivých myšlenek.

I v této době však občas zaslechl za sebou tiché kročeje – někdy v noci, jindy ve dne –, ale zněly slabě a nezřetelně a Barton je považoval spíše za dílo autosugesce.

Jednou navečer jsem doprovázel známého poslance do parlamentu, cestou se k nám připojil i Barton. Všiml jsem si, že kráčí zamyšleně a jako duchem nepřítomný; později jsem se dozvěděl, že i tehdy ho provázely ony tajemné zvuky.

Bylo to naposled, kdy slyšel Barton pronásledující kročeje, od té doby dostalo jeho soužení úplně jiný charakter.

2

Toho večera jsem se stal přímým svědkem nového druhu Bartonova pronásledování, které mělo rozhodnout později o jeho osudu.

Jedině souvislost s událostmi, které pak následovaly, byla příčinou toho, že jsem na případ nezapomněl.

Zrovna když jsme vcházeli branou do College Green, potkali jsme člověka menší postavy, se vzezřením cizince. Šel velmi rychle, na hlavě měl koženou čepici a něco si pro sebe tiše brumlal.

Když míjel ten podivný mužík Bartona, zastavil se, upřel na něho nenávistný pohled, prudce se otočil a zmizel za rohem. Ten muž byl v naší blízkosti jen pár vteřin, ale přece si vzpomínám, že jeho přítomnost vyzařovala jakési akutní nebezpečí. Sama o sobě ta příhoda nebyla nijak výjimečná – prostě pohled tváře, vyjadřující nepříčetný hněv.

Barton byl ovšem zcela ohromen, jindy člověk hrdý a statečný a také chladnokrevný, couvl před tím člověkem o krok, křečovitě mi stiskl ruku, a teprve když postava zmizela, probral se z hrůzy, odstrčil mě a zmateně se za neznámým mužem rozběhl, po několika krocích se však zastavil a vyčerpaně klesl na lavičku. Vytřeštěně před sebe zíral.

„Bartone, proboha, stalo se vám snad něco?“ zeptal se ho náš společník, znepokojen jeho chováním. „Je vám něco? Jste snad nemocný?… Bolí vás něco?“

„Co to povídal?… Nerozuměl jsem dobře. Co říkal?“ ptal se Barton. Přítelovy otázky ignoroval.

„Vždyť je to nesmysl,“ řekl náš přítel. „Nestarejte se o něj. Pusťte toho ničemu z hlavy. Ale vy vypadáte opravdu špatně, Bartone. Počkejte, zavolám vám drožku.“

„Děkuji… to nic není,“ řekl Barton, jen těžko zakrývaje vzrušení.

„Snad máte pravdu… jsem trochu unaven. To soudní řízení mě vyčerpalo… mám starosti, jak víte. Nebylo mi dnes večer dobře, ale už to přešlo. Můžeme jít dál.“

„Jeďte domů, Bartone. Poslechněte mě,“ naléhal přítel, „nevypadáte dobře… opravdu, jste unaven. Když dovolíte, doprovodím vás.“

Viděl jsem, že si sám Barton přeje, abychom ho přesvědčili, a tak jsem rozhodně podporoval přítelovy domluvy. Barton náš doprovod odmítl a rychle se s námi rozloučil. Jeho přítele jsem znal jen málo a tak jsme o tom podivném setkání příliš nemluvili, avšak i z jeho tváře jsem poznal, že ho Bartonova výmluva nepřesvědčila.

Ráno jsem zašel Bartona navštívit, abych se zeptal po jeho zdraví. Sluha mi odpověděl, že se od svého návratu nevzdálil z ložnice. Ještě večer poslal Barton pro doktora R., který požíval v Dublinu velmi dobré pověsti, a vedl s ním dost divný rozhovor.

Barton mu vylíčil své potíže mlhavě a ledabyle; o nějakou přísnější léčbu nejevil zájem a naznačil, že se zabývá vážnějším problémem. Přiznal jen občasnou srdeční slabost a bolesti hlavy.

Na doktorovu otázku, netrápí-li ho vážné starosti, odpověděl záporně. Lékař mu předepsal nějaké léky na lepší trávení a rozloučil se. Když už byl téměř na schodech, zavolal ho Barton zpět. Tvářil se, jako by se upamatoval na něco, co ho dříve nenapadlo.

„Poslyšte, doktore, směl bych se vás na něco zeptat? Jen pár otázek. Vsadil jsem se s jedním známým a tak se nedivte, kdybych se ptal na věci, které vám budou připadat divné.“

Lékař souhlasil.

Barton byl rozčilený; několikrát přešel sem a tam pokojem a pak si sedl. Řekl:

„Jsou to dětinské otázky, doktore, nezlobte se. Může se stát, aby někdo zemřel na strnutí šíje, byl lékařsky prohlášen za mrtvého a pak se opět uzdravil?“

Lékař s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Nemohlo by dojít k omylu?“ řekl Barton. „Mohl by to být třeba mladý nezkušený lékař a považoval určitou fázi nemoci za smrt.“

„Každý lékař, který alespoň jednou v životě viděl mrtvého člověka, se takové chyby nemůže dopustit. Ani při tetanovém onemocnění,“ odpověděl rozhodně lékař.

Barton chvíli přemýšlel. „Ještě jednu otázku, doktore. Znáte poměry v zahraničních nemocnicích, řekněme v Neapoli? Nemůže tam dojít k nějakému omylu při zapisování pacientů?“

Na tuto otázku doktor R. odpověď neznal.

„A ještě něco, doktore. Je známa nějaká choroba, která způsobuje nápadné zmenšení postavy – myslím výšky i šířky – při níž by člověku zůstala jeho podoba? Mohla by to být i nemoc dosud neprozkoumaná a takové následky záležitostí dohadů?“

„Určitě taková nemoc neexistuje,“ řekl lékař.

„Je možné,“ řekl Barton náhle, „aby člověk, který má důvodné podezření, že jeho život ohrožuje nebezpečný šílenec, mohl dát takového člověka zatknout nebo uvěznit?“

„Na to bychom se museli zeptat spíš právníka,“ řekl lékař. „Mám za to, že by příslušné úřady musely vzít takto ohroženého člověka pod ochranu zákona.“

Potom se lékař s Bartonem rozloučil, ale dole u dveří si vzpomněl, že zapomněl u pacienta hůl, a vrátil se. Barton seděl zasmušile u krbu, v němž dohoříval právě list papíru. Lékař v něm poznal svůj předpis, který před chvílí Bartonovi vystavil.

Nechtěl se Bartona nějak dotknout, a proto neřekl nic. S jistotou však poznal, že sídlem Bartonovy nemoci není jeho tělo, ale duše.

Pár dní po této příhodě přinesly dublinské noviny inzerát:

Hledá se Sylvester Jelland, dříve plavčík na palubě fregaty Delphin, nebo jeho nejbližší příbuzný. Má se přihlásit v advokátní poradně dr. Huberta Smitha v Dame Street, kde se doví něco pro něho velice důležitého. Strany se mohou sejít diskrétně v každou večerní hodinu až do půlnoci. Jakékoliv důvěrné zprávy budou zachovány v naprosté tajnosti.

3

O Bartonovi se začalo říkat, že je hypochondr – myslím, že neprávem. Nedá se říci, že by byl nějak zvlášť veselý, ale jeho nálada se zlepšila a deprese pominula. Dokladem tohoto mého tvrzení je i fakt, že se opět objevil na zasedání svobodných zednářů, kam dříve pravidelně docházel. Vypil trochu víc vína, než byl zvyklý – snad aby ulevil svým starostem – a bavil se dobře, snad i trochu hlučně.

Společnost opustil v povznesené náladě před jedenáctou hodinou a rozhodl se, že ještě navštíví lady L. a svou snoubenku a stráví s nimi zbytek večera. Tak také učinil.

Měl v sobě sice pár sklenek, ale to neznamená, že by se choval nevkusně. Naopak, ta trocha alkoholu mu zvedla náladu a vyrovnala jeho labilní mysl. Na svou úzkost zapomněl, ale jak hladina alkoholu v jeho krvi klesala, upadal opět do sklíčenosti a jeho roztržitost se vrátila. Odcházel s předtuchou něčeho zlého. Obavy se ho opět zmocnily, ačkoliv se snažil nepříjemným myšlenkám čelit.

Mohl si klidně zavolat drožku, ale jeho hrdost zvítězila a on, odhodlán konečně zjistit, mají-li jeho úzkosti reálný podklad, nebo zdali se opravdu jedná jen o přeludný vjem, rozhodl se, že půjde naschvál onou ulicí, před kterou byl varován dopisem.

Kráčel s hranou rozhodností pustou ulicí, rozhlížel se kolem sebe a pozorně naslouchal. Aniž zaslechl jakýkoliv zvuk, prošel téměř tři čtvrti cesty. Pomalu nabýval ztracené sebejistoty.

Netěšil se však dlouho. Za jeho zády třeskl výstřel z muškety a střela mu zahvízdla kolem uší. Barton chtěl útočníka pronásledovat, ale ulice byla pustá; za cihlovými podezdívkami se táhlo ztichlé staveniště, a když výstřel dozněl, rozprostřelo se takové ticho, jako by vůbec nic klidnou noc nerušilo. Nikde se neozývaly kroky, nikde nikdo neutíkal. Těžko pronásledovat vraha, není-li vůbec nablízku.

Rozhněvaný kapitán Barton – rozhněvaný právem, neboť zrovna unikl o vlas jisté smrti – se otočil a trochu rychlejším tempem pokračoval v chůzi.

Jen na pár vteřin se Barton otočil k místu, odkud zazněl výstřel, a když se teď obrátil a vykročil k domovu, spatřil před sebou onoho chlapíka v kožešinové čepici. Jen na okamžik se střetli, neznámý šel rychle. Tvář byla opět stažena do nenávistného šklebu. Barton zaslechl, jak mužík zasyčel: „Ještě jsi živ… ještě žiješ!“

Od tohoto osudného setkání Barton chřadl. A to viditelně, na těle i na duchu. Nikdo neví, proč se Barton rozhodl vražedný útok neoznámit policii. Teprve po mnoha týdnech – jako by své tajemství žárlivě střežil – se svěřil svému důvěrnému příteli, a to pod slibem mlčení.

Před veřejností se ale musel chovat – zvlášť pak k slečně Montagueové – zcela normálně. Příčiny svého utrpení tajil, nesvěřil se, nežádal ochranu – z toho se můžeme domnívat, že Barton původ svého pronásledování znal, ale z nějaké příčiny se bál prozradit podrobnosti.

V ten čas navštívil kapitán Barton slavného teologa doktora N. Barton byl bledý a jeho zničená tvář upoutala knězův zájem. Po obvyklých seznamovacích formalitách kapitán Barton, který si povšiml teologova zvědavého pohledu, řekl:

„Známe se jen málo, doktore, a snad ani nemám právo obtěžovat vás svou velice podivnou záležitostí. Věřím ale, že mou opovážlivost pochopíte, až se dovíte, co mě trápí.“

Doktor N. ujistil Bartona svou pozorností, zatvářil se velice pozorně a Barton pokračoval:

„Přišel jsem vás požádat a poprosit o radu. Vyslechněte mě, prosím, s trpělivostí a soucitem. Věru, mám toho zapotřebí.“

„Drahý pane,“ řekl duchovní, „rád bych vám ulehčil ve vaší trýzni, avšak…“

„Chápu, co máte na mysli,“ řekl Barton rychle. „Ano, jsem nevěřící, a sotva tedy mohu očekávat pomoci od víry. Ale věřte, že to, co jsem v minulých dnech prožil, mě donutilo přehodnotit některé své postoje. Mnoho jsem o otázkách víry přemýšlel, domnívám se, že ne bez užitku.“

Doktor N., pozorně naslouchaje, vybídl Bartona, aby pokračoval.

„Musím přiznat,“ řekl Barton po chvíli, „že jsem nikdy příliš nevěřil tomu, co je nazýváno Božím zjevením, od jisté doby jsem však nabyl jistoty, že skutečně existují síly, jakési temnosti, jejichž působení obvykle necítíme. Tento systém se mi hrozivě odhalil. Nepochybuji, že existuje Bůh, hrozný Bůh, božstvo pomsty a odplaty, děsivý trest po spáchaném zločinu… ano, pane, vytrpěl jsem pekelná muka… oheň a šílenství pekla!“

S tváří staženou do hrůzné masky, chrlil Barton slova se vzrůstajícím vzrušením. Kněz byl opravdovostí Bartonova zoufalství otřesen.

„Drahý pane,“ řekl doktor, „dovoluji si tvrdit, že utrpení, které je jistě hrozné a opravdové, prochází přece jen od vašeho fyzického stavu. Určitě by vám prospěla změna, trocha lehčích tělesných cviků a správná životospráva. Je jistě mnoho pravdy na klasických teoriích, že porušená funkce některého tělesného orgánu může způsobovat tyto duševní deprese.“

Kapitán Barton se viditelně zachvěl. „Doktore,“ řekl mrazivě, „nesmím se klamat takovou nadějí. Nevěřím vůbec, že by mi mohla prospět jakákoliv klasická terapie – jen snad jiná duchovní síla, silnější než ta, která mě sužuje. Jinak jsem určitě ztracen.“

„Ale, pane Bartone,“ řekl kněz, „mnozí před vámi trpěli podobnými stavy, a přece…“

„Ne, tomu nevěřím,“ řekl Barton prudce. „Nejsem pověrčivý ani nějaký lehkověrný hypochondr. Jestliže jsem se něčím provinil, byla to přílišná skepse, ale dostalo se mi opětovného svědectví mých smyslů… ne, neklamu se… ať se hnu kamkoliv, jsem pronásledován a sužován – samým démonem!“

V Bartonově tváři se jevila divoká hrůza; byl smrtelně bledý.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zelený děs.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.