Ela a Mrkvička

Poníci na horké stopě

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Dagmar H. Muellerová

Ela a Mrkvička – Poníci na horké stopě – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Co vám o nás povím

Jestli chcete, řeknu vám něco o nás. Něco o nás všech tady na Malinovém statku. Tak tedy, já jsem Ela Herzogová a je mi jedenáct. Jmenuji se vlastně Eleanor, ale všichni mi říkají Ela.

Mám ráda spoustu věcí, ale nejraději mám poníky! A ze všech poníků na světě mám samozřejmě nejraději svého vlastního poníka, princeznu Mrkvičku.

Moje nejlepší kamarádky se jmenují Růžena a Johana. Je báječné, že bydlí hned vedle nás, vpravo od nás Johana s maminkou a vlevo od nás Růžena s rodiči a prudibratrem Arturem. Bydlí na našem Malinovém statku v dalších dvou domech, které jim tatínek pronajal. A vzal přitom v úvahu i to – ach, mám tatínka tak ráda – že dcery nových nájemníků jsou také zblázněné do poníků.

Johana a Růžena si s sebou na náš statek přivedly každá svého poníka. To bylo samozřejmě báječné i pro moji princeznu Mrkvičku. Ta má teď vedle sebe také dva kamarády, Růženina Bělouše vpravo a Johanina Balíka vlevo, a nemusí už být ve stáji sama.

Moje Mrkvička je přirozeně nejlepší a nejmilejší a – vážně! – nejkrásnější poník na světě! Je to plemeno Palomino, což znamená, že má krásně lesklou, světle hnědou srst, dlouhou, skoro bílou hřívu a bílý ocas.

Měli byste vidět, jak krásně Mrkvička vypadá, když ji čerstvě vyhřebelcuju a zapletu jí do hřívy červené mašličky. Vsadím se s vámi, že by moje princezna vyhrála každou soutěž krásy odsud až na Tahipi nebo jak se to tam jmenuje.

Růženin poník je sněhově bílý, plemeno bělouš, a také se tak jmenuje. Obávám se ale, že Bělouš má i nějaká bílá místa v mozku, protože se občas chová trochu bláznivě. Někdy mi to připadá, že vůbec neví, že je poník. Nejraději by asi byl člověk jako my, jednoduše by si otevřel dvířka svého boxu, šel se procházet a dělal by, co by se mu líbilo. Vážně.

Moje Mrkvička je zvědavá stejně jako Bělouš, ten ji ale předčí v tvrdohlavosti. (Bílá místa v mozku – vždyť to pořád říkám.) Někdy by si člověk myslel, že opravdu nechápe, co po něm Růžena chce, i když je výborná jezdkyně. Když má ovšem Bělouš ty svoje dny, něco mu v hlavě zkrátka vynechává. A pak se rozhodně nechová jako poník.

Růžena, jeho panička, je naštěstí nejvlídnější jezdkyně na světě. Nikdy prudce neškube za Běloušovu uzdu, ani když chce jet jiným směrem než ona. Nikdy také nepoužívá ostruhy nebo něco takového, což žádný rozumný rajťák nepotřebuje. A protože je ona tak hodná na něj, tak je Bělouš většinou (pokud nemá ty své dny) také hodný na ni. Oba tvoří skvělý tým. Stejně skvělý tým jako já s Mrkvičkou a Johana s Balíkem.

Balík je ovšem přece jenom trochu jiný než Mrkvička nebo Bělouš. Je o něco menší a baculatější a – jak bych to řekla? – jednoduše pomalejší. (Proto mu také Johana říká tak, jak mu říká.) Já si ovšem myslím, že Balík je se svou povahou ideální poník pro Johanu. Protože kdyby měla mít Johana poníka, který by byl stejně živý jako ona, asi by to nedělalo dobrotu.

Pytel včel – tak totiž říká babička Marie Johaně, hihihi! Proč? Můžete třikrát hádat! Protože se chová, jako by ji do zadku štíplo snad tisíc – ano? Přesně tak! Včel.

Johana je jednoduše báječná. Veselá a milá a hlavně pěkně bláznivá. Kdyby neměla Johana žádný nápad, nenapadlo by nic už nikoho na světě.

Co bych vám o nás ještě řekla?

Bydlím s rodiči a svými prudibratry (velkým a malým) ve starém bílém selském stavení, které stojí mezi domy, kde bydlí Růžena a Johana. Bydlí s námi ještě babička Marie, která se k nám na statek nedávno přistěhovala z Hamburku.

Všechno by bylo jednoduše báječné, kdyby tady s námi nebydleli moji nesnesitelní bratři – starší Fíla (jmenuje se Filip a je mu třináct) a mladší Séba (vlastně Sebastián a je mu osm). Já si ovšem myslím, že třináctiletí bratři jsou vždycky tak nesnesitelní, že se s tím nedá nic dělat. A jestli máte doma podobnou svízel, budete se mnou souhlasit, že osmiletí bratři nejsou o moc lepší. Pravděpodobně jsou dokonce ještě horší.

Fíla tráví většinu času nehybně ve svém pokoji, přikovaný u svého počítače. (Počítače jsou vážně skvělý vynález! Pomáhají nám děvčatům držet si bratry trochu od těla.) Séba a jeho nejlepší kamarád Artur (Růženin mladší bratr) naproti tomu nemají problém se zabavit. Většinu času nemají nic lepšího na práci než za námi slídit a nenechat nás na pokoji (moc vtipné!).

Séba samozřejmě říká, že si s Arturem umí hezky hrát. Ovšem tak, že nás zlobí. Hahaha! Tedy vážně, někdy bych svého malého bratra nejraději strčila do velkého sudu s dešťovou vodou, aby konečně držel pusu a dal nám chvíli pokoj, a potom šup s ním na hnojiště.

Maminka je ovšem v těchto věcech hodně shovívavá. Pořád říká, že by ti větší měli ty menší chápat a podporovat. Vážně! Kdybych měla Sébu ve všech těch jeho lotrovinách ještě podporovat, nezůstal by u nás v domě kámen na kameni. Myslím, že maminka někdy není úplně při smyslech.

Co se dá dělat. Zkrátka se v životě vyskytují takové existence, jako jsou velcí a malí bratři.

A teď jsem na řadě já

Nejdříve musím samozřejmě souhlasit se svojí paničkou. Nevím, kdo si to s těmi malými kluky vymyslel. Séba a Artur, oba vejlupci u nás na statku, nás dokážou pěkně potrápit.

Občas jsou ti dva kluci docela fajn. Vzpomínám si na dny, kdy Séba propašoval z domu skoro celý svůj oběd a vysypal mi ho do žlabu. Třeba křupavou kapustu. Hmmm. Mňam.

Po té kapustičce jsem ale měla nepěkné bolení (možná jsem ji moc rychle zhltala – k takovým dobrotám se na našem statku zase tak často nedostanu) a ukrutánsky nafouknuté břicho. Bělouš a Balík celý večer dost významně poukazovali na příšerný zápach, který se údajně linul z mého boxu. Myslím si, že jenom žárlili na moji zvláštní porci jídla. Ihahaa. Chtěla jsem jenom říct, že Séba a Artur mají také svoje lepší stránky. I když nás dovedou pěkně pozlobit s bouchacími kuličkami nebo žábami ve žlabu. Nebo když nás schválně lechtají slámou. Nechápu, co všechno připadá lidem (a zvlášť těm malým) zábavné. Zřejmě bude brzo zase na čase těm prckům nedopatřením šlápnout na nohu. Asi takhle: Ach, to je mi tak líto! A přátelsky a bezelstně zařehtat… Ihahaaaaa!

O čem jsem vlastně chtěla vyprávět?

Ach, ano, o nás!

Moje panička už toho o sobě a svých dvou kamarádkách navyprávěla hodně, proto bych teď ráda řekla také něco o svých kamarádech Běloušovi a Balíkovi. A o sobě samozřejmě také.

Balík je takový dobrosrdečný dobrák. Dalo by se říct, že je to ztělesněný klid.

Bělouš by to ovšem vyjádřil maličko jinak: „Někdy by si jeden myslel, že ten chlapík má slámu nejen na kopytech, ale také v mozku! Přemýšlí vůbec někdy?“

Tedy, to nezní zrovna mile. Ale – vážně – on to Bělouš tak nemyslí. Má našeho Balíčka rád stejně jako já.

Balík musí zkrátka chtít. Je pořád přátelský, veselý a připravený pomáhat. Někdy je sice trochu pomalejší, ale když se dobře vyspí, má hned výbornou náladu.

Pravda, nepatří mezi nejodvážnější poníky na světě. Proto není zrovna ideálním sousedem Bělouše. Ten totiž dává rád k lepšímu strašidelné historky, při kterých se chudákovi Balíkovi ježí srst hrůzou.

To nejdůležitější, co byste měli o Běloušovi vědět, je, že se jako hříbě předávkoval kriminálními příběhy. A to tak, že sledoval televizi. Jeho první majitel měl totiž ve stáji televizor. (Jak ho něco takového mohlo napadnout? Nudil se snad při kydání hnoje?) A Bělouš – musel být zvídavý už jako hříbě – neměl nic lepšího na práci než celý den natahovat krk přes dvířka svého boxu a čučet na tu mihotavou bedýnku. Detektivní příběhy miloval.

Něco takového nemohlo samozřejmě zůstat bez následků. Ještě dnes u každé myšky, která se dostane do našeho pytle s mrkví, okamžitě předpokládá spiknutí farmáře a za každým zaharašením v seně hned vidí bandu zlodějů.

Prrrrr! To jeden jen nevěřícně třepe hřívou.

Bělouš dosud nepochopil, že filmy jsou jenom filmy, myš je myš a náš život je spokojené žvýkání sena a báječné vyjížďky po polích nebo podél jezera.

To bychom mu mohli řehtat do ucha pořád dokola. Bělouš je ovšem nepoučitelný. Pořád ještě každý den očekává divoké honičky aut a ostré přestřelky. To si počká… Takové věci se u nás na statku samozřejmě nedějí.

Naštěstí má ve stáji výbornou kamarádku, která je mimořádně bystrá a přemýšlivá. Myslím tím samozřejmě sebe. Mě totiž jen tak něco nevyvede z míry. Snad jen to, když moji paničku chytnou ty její příšerné krášlicí záchvaty a přižene se do stáje s šamponem a mašličkami. Brrr! Koho by tohle nevyvedlo z míry? Vždyť přece žádný rozumný poník nebude chtít běhat ověšený jako vánoční stromeček a být celému statku na posměch.

Když tohle hraní na princezny chytilo moji Elu naposledy – zapletla mi do hřívy snad dvě stě mašlí – smály se mi dokonce i slepice. Považte – i slepice! Může být něco potupnějšího, než aby se vám smály bytosti s mozkem velikosti hrášku?

A vůbec – slepice! Fuj! Já se ovšem teď nebudu rozčilovat kvůli SLEPICÍM…

Kde jsem to přestala? Ach, ano, moje panička a její úchylka s mašličkami.

V letním období smíme často přenocovat venku na louce. (Není nad to, když vám větřík čechrá hřívu a do snů voní čerstvá tráva.) Před těmi otravnými soutěžemi krásy poníků (ano, věřte mi, takové soutěže vážně jsou!) mě ovšem moje panička vždycky odsoudí k přenocování ve stáji. Aby se do mé pečlivě vykartáčované srsti ani náhodou nedostalo smítko prachu nebo nedej bože bláto.

To mě pak vždycky bolí nohy a ještě mám zlost.

Jednou byla mimořádně krásná a velmi teplá noc a ve stáji bylo nepříjemné dusno. Byla jsem tak rozčilená z toho, že musím být zavřená ve stáji, že jsem si všechny ty mašle a stužky šikovně jednu po druhé vytrhala z hřívy. Kam jsem nedosáhla, tam mi ochotně pomohli Bělouš s Balíkem. Naštěstí nejsou dělicí stěny mezi našimi boxy vysoké.

Abych své paničce dala jasně najevo, co si o tom všem myslím (lidé jsou někdy děsně nechápaví), zašlapala jsem ty potrhané mašle do koňských kobližků a pak jsem se v tom všem ještě vyválela.

To jinak samozřejmě nedělám. Čestné poníkovské! Ale, jak jsem řekla, chtěla jsem dát Ele jasný signál, že tohle si líbit nenechám.

Jakmile jsem druhý den ráno viděla její zděšený a o chvíli později uplakaný obličej, okamžitě jsem svého příliš důrazného poselství trochu litovala. Pro moji krásnou hřívu. Já jednoduše nesnesu, aby byla moje panička nešťastná.

Když se pak statečně pokoušela mě ještě před závodem vyčistit, stála jsem poslušně jako socha. (Také se musím přiznat, že se mi začaly ošklivit ty smradlavé kobližky v mé srsti.)

Samozřejmě jsme ten den nevyhrály. Ani moje Ela ze mě nedokázala během půl hodiny udělat výstavního poníka na soutěž krásy. I když jsem od přírody opravdu pohledná (což občas připustí dokonce i Bělouš a Balík), ten den už to nešlo zachránit. Tak měla Ela o pohár méně a já večer prázdný žlab místo přídavku sladké mrkvičky.

Jednu výhodu to ovšem mělo: od té doby mě Ela už za teplých nocí v dusné stáji nezavírá.

Na soutěže krásy mě ale s sebou občas vláčí. Prrr!

Zdá se, že se tento víkend žádná soutěž nekoná. Široko daleko nevidím žádné mašličky a necítím smradlavý šampon na poníky. To znamená, že nás čeká báječná sobota s ranní vyjížďkou na břehu jezera. Hurá!

Stoupnu si zatím na louku vedle svých kamarádů do voňavé zelené trávy a budu snít o tom, jak se krásně proběhneme.