Graham Masterton

ROZBITÍ ANDĚLÉ

Brno 2015

Broken Angels

Graham Masterton

Copyright © 2013 by Graham Masterton

Translation © Radka Knotková, 2015

Cover pictures © Shutterstock.com/walshphotos; plainpicture/Image Source

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2015 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-913-8 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-914-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-915-2 (Formát MobiPocket)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

POZNÁMKA PŘEKLADATELE

Pro mou milovanou Wiescku

17. dubna 1946 — 27. dubna 2011

Vždy jsem tě zbožňoval, nikdy na tebe nezapomenu.

„Is milis dá ól é ach is searbh dá íoc é.“

„Pít je sladké, ale platit hořké.“

Irské přísloví

1

Nejdřív to pokládal za obyčejný černý pytel s použitými plenami nebo uškrcenými štěňaty, který na mělčinu hodil někdo od kočovníků. „Do prdele,“ zamumlal si pod vousy.

Vytáhl z vody vlasec, hodil si prut přes rameno a začal se brodit k pytli. Řeka Blackwater pro něj byla posvátná. Když ho k ní otec vzal poprvé, bylo Denisovi osm let, a od té doby sem pravidelně jezdil na lososy. Byla to nejlepší řeka v Irsku a do nejlepší řeky se odpadky prostě neházejí.

„Denisi!“ zavolal Kieran. „Kam jdeš, kámo? Tam nechytíš ani rýmu, natož lososa!“ Jeho hlas se po lesklé hladině rozléhal jako v obrovské koncertní síni. Mezi stromy na opačném břehu se proháněl vítr a jemně Kieranovi tleskal.

Denis neodpověděl. Dál se mlčky brouzdal k černému odpadkovému pytli, postupně mu ale docházelo, že je to něco úplně jiného, než si myslel. Když k němu konečně dospěl, pochopil, že ve skutečnosti jde o mužské tělo oděné od hlavy až k patě do černého — vypadalo to jako kněžská sutana.

„Ježíši,“ vydechl Denis a opatrně položil prut na břeh.

Muž ležel na boku na úzkém pásu oblázků a nohy měl napůl ponořené ve vodě. Někdo mu spoutal ruce za zády a svázal kolena i kotníky. Tvář měl odvrácenou, ale Denis i přesto podle řídnoucích šedých vlasů poznal, že muži je něco kolem šedesáti. Zdálo se, že je při těle, Denis si však vzpomněl, jak po smrti vypadal jeho otec. Mrtvola Denisova táty ležela v suterénním bytě v Togheru skoro týden, než ji někdo našel, a do té doby se nafoukla jako obří, bledě zelený panák Michelin.

„Kierane!“ zahulákal Denis. „Na tohle se musíš kouknout! Je tady nějakej mrtvej chlap!“

Kieran přitáhl vlasec, skočil do vody a za hlasitého šplouchání se k Denisovi připojil. Měl zarudlou tvář, ohnivě zrzavé kudrnaté vlasy a blízko posazené oči, které mu propůjčovaly vzhled nepříčetného šílence. Kieran byl Denisův o osm let mladší švagr a kromě vášně pro chytání lososů je vůbec nic nespojovalo. Denisovi to ale ani v nejmenším nevadilo. Lovení lososů vyžadovalo ticho a usilovné soustředění. Lovení lososů přibližovalo člověka Bohu víc než jakákoli modlitba.

„Prokrista,“ řekl Kieran, sotva k Denisovi došel, a pokřižoval se. „To bude nějakej kněz.“ Odmlčel se a dodal: „Co myslíš, je fakt mrtvej?“

„Ne, jen se rozhodl lehnout si do řeky a trošku si dáchnout. Jasně že je mrtvej, ty vole.“

„Asi bysme měli zavolat policajty,“ řekl Kieran a vytáhl z kapsy mobil. Chystal se vytočit sto dvanáct, ale na poslední chvíli zaváhal a nechal prst položený na tlačítku. „Hele, co když si budou myslet, že jsme ho oddělali my?“

„Zavolej jim, prosím tebe,“ vybídl ho Denis. „Kdybysme ho oddělali my, tak bysme tu přece netvrdli jako párek blbounů, ne?“

„Pravda. To bysme byli dávno v tahu.“

Zatímco Kieran mluvil s policií, Denis obezřetně obcházel mrtvé tělo a pod gumáky mu křupaly oblázky. Muž měl otevřené oči a zíral do vody, jako by nechápal, co tam dělá. Nedalo se o tom pochybovat — byl doopravdy mrtvý. Denis si k němu přidřepl a upřeně se na něj zadíval. Zdál se mu povědomý. Netušil, odkud ho zná, byl si však jistý, že ta huňatá bílá obočí, rudé tenké žilky ve tvářích a především zřetelnou rýhu na špičce baňatého nosu už kdysi viděl. Muž měl prasklý spodní ret, jako by ho někdo prudce udeřil.

„Policajti už sem jedou,“ řekl Kieran s mobilem v ruce. „Prej nemáme na nic sahat.“

„No to víš, já na něho určitě budu chmatat. Vždyť pomalu začíná smrdět.“

„Díky, zrovna jsem si dal tuňákovej sendvič.“

Nečinně u těla postávali a nevěděli, co podniknout dál. Vrátit se k rybaření se jim zdálo neuctivé, Denis si ale nemohl pomoct a po očku sledoval, jak se ve stříbřité vodě tu a tam míhají stíny. Doufal, že uloví svého prvního letošního skokana, a dnes na to byly ideální podmínky.

„Co myslíš, kdo ho zabil?“ zeptal se Kieran. „Ať to byl kdokoli, rozhodně mu dal slušně přes držku.“

Denis naklonil hlavu na stranu, aby se znovu podíval na mužův obličej. „Víš ty co? Já jsem si jistej, že ho odněkud znám. Pokud je to on, tak je o dost starší, než když jsem ho potkal posledně, což by ale sedělo, protože už je to nejmíň patnáct let.“

„A kdo to teda podle tebe je?“

„Řekl bych, že otec Heaney. Po pravdě o tom skoro nepochybuju. Tehdy měl ještě černý obočí. Vždycky jsem si říkal, že vypadá jako dva velcí chlupatí pavouci. Však víš, jako tarantule. Teď sice ten starej páprda nemá brejle, ale toho bych poznal i se zavřenejma očima.“

„Odkud ho znáš?“

„Ze školy. Učil hudebku. Pro ránu nešel daleko, to ti povím. Nebylo hodiny, aby děcka nepropleskl za kdejakou hovadinu. O mně tvrdil, že zpívám jak rozvrzaný dveře.“

Kieran popotáhl a utřel si nos do rukávu.

„Vypadá to, že tentokrát pro změnu někdo zfackoval jeho.“

Denis neodpověděl. Mlčky stál vedle napůl ponořené mrtvoly otce Heaneyho, naslouchal šumění větru v korunách nedalekých stromů a zmocňoval se jej stále silnější dojem, že putuje zpátky v čase. V duchu téměř slyšel školní sboristy, jak svými sladkými pronikavými hlásky zpívají „Kyrie eleison“, i jak se na chodbách ozývá dupání a otec Heaney vyštěkává: „Zpomal, O’Connore! Tím, že poběžíš, se do nebe rychleji nedostaneš!“

2

Katie otevřela oči a uviděla, že John stojí u okna. Rozhrnul závěsy potištěné růžemi a vyhlížel ven na pole. V ranních slunečních paprscích, které na jeho nahé tělo dopadaly, vypadal jako světec ze středověké malby. Přispíval k tomu i černý kříž chlupů na jeho hrudi a tmavé kudrnaté vlasy, které si od jejich seznámení ani jednou neostřihal. Po osmnácti měsících strávených prací na rodinném statku byl i mnohem štíhlejší a svalnatější.

„Vypadáš zamyšleně,“ poznamenala Katie a opřela se o loket.

John se ohlédl a neznatelně se na ni usmál. Jeho hnědé oči připomínaly ve slunečním světle třpytivé acháty. „Jenom jsem koukal na jarní pšenici, nic víc.“

„A o čem jsi při tom dumal?“

Pustil závěs a přešel k posteli. Chvíli vedle Katie stál, jako by jí chtěl říct cosi důležitého, ale když k němu vzhlédla, pouze se na ni mlčky usmál.

Natáhla se, vzala do levé ruky jeho penis a špičkou pravého ukazováčku po něm jemně přejela. „Tenhle klas mi připadá celkem zralý,“ poškádlila ho. „Nemám ochutnat?“

Pobaveně zabručel, potom se sklonil, políbil ji na temeno a sedl si k ní. Nepřestávala ho hladit, on ji však něžně chytil za zápěstí a naznačil jí, aby přestala.

„Musím ti něco říct,“ prohlásil. „Měl jsem v plánu probrat to s tebou včera večer, ale nechtěl jsem nám kazit náladu.“

Katie se zamračila. „O co jde? No tak, Johne, teď už si vážně dělám starosti. Doufám, že se mámě nepřitížilo!“

„Ne, ne, mámě se teď daří dobře. No, pokud to vůbec jde… vzhledem k tomu, co se stalo. Díky Bohu, že ji Lucy neřízla hlouběji. Doktoři dokonce říkali, že by se mohla za týden nebo dva vrátit domů. To ale záleží i na tom, jak jí bude psychicky. Stačí, aby viděla nůž, a úplně ji to rozruší. Všechno teď jí jenom lžící.“

„To jsou ale vtípky. Tak co se děje?“

Otevřel ústa k odpovědi, ale vtom Katiin mobil zahrál první tři takty z balady „Fields of Athenry“. „Momentík,“ řekla, sáhla po telefonu na nočním stolku a hovor přijala. „Komisařka Maguirová, kdo volá?“

„Tady detektiv O’Sullivan. Promiňte, že ruším, ale zavolali nás do Ballyhooly. Nějací rybáři našli v řece mrtvolu.“

„O co se jedná? Nehoda, sebevražda, nebo násilné úmrtí?“

„Násilné úmrtí, o tom nemůže být pochyb. Toho chlapa svázali jako krocana a uškrtili.“

„Kdo vede vyšetřování?“

„Momentálně strážmistr O’Rourke. Ale myslí si, že byste sem měla okamžitě přijet a osobně se na to podívat.“

„Krucinál, nemůže se toho ujmout sám? Mám dneska volno, poprvé za několik týdnů.“

„Když on je strážmistr O’Rourke fakt přesvědčený, že byste se na to měla mrknout. A navíc potřebujeme, aby někdo udělal prohlášení do médií. Jsou tu lidi z RTÉ News, Dan Keane z Examineru a nějaká holka z Catholic Recorderu.“

Katie vzala náramkové hodinky a podívala se na ně. „Dobře, Paddy. Dejte mi čtvrt hodiny.“ Zaklapla mobil a posadila se.

„Co se děje?“ zajímal se John.

„Povinnost volá, jak jinak. Někdo našel mrtvolu v Blackwateru a Jimmy O’Rourke z nějakého důvodu požaduje, abych tam přijela a taky si ji prohlédla.“

Oblékla si bílé saténové kalhotky, které večer odložila na křeslo, a zapnula si podprsenku.

„Mám tě tam hodit?“ zeptal se John.

Přetáhla si přes hlavu tmavě zelený rolák a krátké, měděně červené vlasy se jí zježily jako kohoutí hřebínek. „Ne, díky. Kdo ví, jak dlouho tam budu. Zavolám ti, hned jak to půjde. A mimochodem, co žes mi chtěl říct?“

John zavrtěl hlavou. „To může počkat.“

Zapnula si těsné černé džíny a obula kozačky s vysokým podpatkem. Přesunula se do koupelny a pohlédla na sebe do zrcadla nad umyvadlem.

„Bože můj, já mám ale kruhy pod očima! Co si lidi pomyslí? Že jsem v noci pořádala orgie?“

„Však jo,“ poznamenal John a díval se, jak si Katie nanáší oční stíny a bledě růžový lesk na rty. Od jejich seznámení na něj působila, jako by byla spřízněna s vílami — kvůli zeleným očím, vystouplým lícním kostem a mírně našpuleným ústům. Měřila sice jen metr pětašedesát, ale energie měla na rozdávání. Johnovi bylo jasné, proč se jí podařilo stát se první policejní komisařkou v Corku a proč se do ní on sám tak bezhlavě zamiloval. Katie vyšla z koupelny a políbila ho. „Co kdybychom zaskočili na večeři k Luigimu Maloneovi? Po těch jeho slávkách bych se utloukla.“

„Co já vím, třeba.“ Pak si ale uvědomil, že říct jí to u večeře by nemuselo být úplně od věci.

Oblékl si tmavě modrý froté župan a bosý ji doprovodil k hlavním dveřím. Otočila se a naposled ho políbila. „Dávej na sebe pozor,“ řekl jí jako vždy a pozoroval, jak přechází přes svažitý dvůr a za ní cupitá jeho černý labrador Lucifer. Nastoupila do své hondy, poslala Johnovi vzdušný polibek a odjela.

3

Cestou do Ballyhooly vytáhla cédéčko Elements vydané sborem při Sirotčinci svatého Josefa a pustila si jejich podání skladby „Gloria“ od Guillauma de Machaut. Čisté, pronikavé a nesmírně působivé nazpívání té písně jí pokaždé zvedlo náladu. Vždycky se ke zpěvákům přidala. Snažila se vyzpívat všechny vysoké tóny, na rozdíl od sboristů ale znělo její podání velmi falešně. „Gloria“ jí připomínala, že nebe určitě existuje, a to navzdory všem zločinům, s nimiž se policisté musejí dennodenně potýkat — navzdory všemu násilí, drogovým dealerům, prostituci a opilství.

Jela po Lower Main Street a potom odbočila k vesnici Carrignavar. Silnice byla úzká a z obou stran obehnaná šedými kamennými zdmi porostlými břečťanem. Katie po celou cestu nenarazila na žádnou známku života, až zhruba po pěti kilometrech přijela k jakémusi statku. Na travnaté krajnici před branou parkovalo sedm až osm aut a dodávek. Za nimi na dvoře stály dva policejní antony, záchranná služba plus tři hlídková auta s blikajícími modrými světly.

Policista nasměroval Katie do brány a otevřel jí dveře. Vystoupila a uviděla, že ji z opačného konce dvora běží přivítat strážmistr O’Rourke se zelenými gumáky v ruce. Byl to malý muž s pískově žlutými vlasy, ostře řezanými rysy a hranatou hlavou, která byla v poměru ke zbytku těla příliš velká.

„Bez tohohle se asi neobejdete,“ řekl jí.

„Jaká je to velikost?“

„Třiačtyřicítky. Ale přece se nebudete brodit řekou v podpatcích.“

Posadila se na sedadlo řidiče, rozepnula si černé kozačky a nazula si holínky. Byly obrovské a při chůzi hlasitě vrzaly.

„Takže o co vlastně jde, Jimmy?“ zeptala se a zamířila s ním přes dvůr za dům. Ve dveřích stáli statkář, jeho manželka a dva dospívající synové a ošklivě se na policisty mračili. Katie na rodinku zamávala a zavolala: „Všechno v pořádku? Neradi rušíme!“, oni ale neodpověděli. Jak tam tak spolu stáli, připomínali spíš skupinku nesourodých chrličů než lidi.

„Pěkná parta buranů, co?“ podotkl strážmistr O’Rourke.

„Ale no tak, Jimmy. Trochu respektu k prostým občanům, prosím.“

Šli přes pastvinu, kde v dlouhých lesklých stéblech trávy jemně šeptal vánek, až se nakonec ocitli u břehu řeky Blackwater. Přiblížili se k vodě a spatřili na mělčině černě oděné tělo položené na boku. Nad mrtvolou se skláněli dva technikové v bledě zelených oblecích z tyveku a fotografovali ji. Na břehu postávali tři uniformovaní policisté a spolu s několika záchranáři dávali rozhovor televiznímu štábu a dvěma reportérům. O kus dál přešlapovali tři malí chlapci a dva muži s rybářskými pruty a zapálenými cigaretami.

Strážmistr O’Rourke ukázal na rybáře. „Vidíte tamhlety dva chlapy? To oni tělo našli. Jeden z nich tvrdí, že ví, co je oběť zač. Je si víceméně jistý.“

„Vážně?“

„Myslí si, že jde o jednoho faráře z Mayfieldu, nějakého otce Heaneyho. Prý v osmdesátých letech učil na základní škole u svatého Antonína hudební výchovu.“

„Koukám, že váš člověk má výbornou paměť.“

„Na tom není nic divného, pokud jde skutečně o otce Heaneyho. Byl to totiž jeden z dvanácti kněží v diecézi Cork a Ross, které před sedmi lety vyšetřovali pro podezření ze sexuálního zneužívání. Učitel hudebky? To určitě, učil ty kluky leda tak hrát na píšťalu.“

„Obvinili ho někdy z něčeho?“

„Zadal jsem O’Sullivanovi, aby to prověřil. Celkem bylo proti otci Heaneymu vzneseno jedenáct stížností. Nevhodné chování ve sprchách a podobné věci. Státní zástupce ten případ odmítl dotáhnout do konce, údajně proto, že k tomu došlo moc dávno.“

„No ale proč jsou tu lidi od tisku? Kvůli tomu podezření ze zneužívání?“

„Částečně jo.“

„Na tom případu je ještě něco divného, viďte, Jimmy?“

„Jak říkám, komisařko, bude lepší, když se na to podíváte sama.“

Vstoupil do říčního toku a podal Katie ruku, aby jí pomohl. Následovala ho a ledová voda ji i přes gumové holínky zastudila. Strážmistr O’Rourke se začal brodit kupředu a Katie se vydala za ním. Ze všech sil se snažila, aby jí gumáky nesklouzly z nohou. Jakmile se přiblížili k tělu, členové technického oddělení vstali a o pár kroků ustoupili. Jeden z nich měl šedé vlasy a vypadal přibližně na pětačtyřicet. Druhý působil dojmem, že teprve nedávno dostudoval.

„No, rozhodně vypadá jako kněz,“ poznamenala Katie a sehnula se. „Má u sebe nějaký průkaz?“

„Nic, komisařko,“ řekl mladší technik. Měl řídký blonďatý knírek a tvář pokrytou výrazně červenými pupínky, takže vypadal, jako by ho někdo z bezprostřední blízkosti střelil brokovnicí. „V kapsách jsme mu našli akorát růženec a balíček extra silných mentolek.“

„Očividně se staral o to, na čem doopravdy záleží,“ poznamenal strážmistr O’Rourke. „O svou duši a dech.“

„Tušíte, co bylo příčinou smrti?“ zeptala se Katie. „Na oficiální odpověď si samozřejmě počkáme, až doktor Reidy provede pitvu.“

Starší technik si odkašlal. „Jsou dvě až tři možnosti. Já bych řekl, že ke smrti přispěly všechny tři. Uškrtili ho velice tenkým drátem, který mu na zátylku utáhli namotáním na polévkovou lžíci. Stejným typem drátu mu svázali zápěstí, kolena a kotníky. Zrovna tak ale mohl vykrvácet nebo umřít na šok.“ S těmi slovy se nad mrtvolou sklonil a otočil ji na záda. Levá ruka zemřelého se šplouchnutím dopadla do vody. Technici před Katiiným příchodem přeřízli dráty, jimiž měl kněz svázané kotníky a kolena, a rozepnuli mu černou sutanu až k bokům. Muž na sobě neměl spodní prádlo. Jeho ochablý penis ležel na tlustém bílém stehně, ale tam, kde měla být varlata, zela pouze velká tmavá díra.

„Prokrista,“ hlesla Katie. Předklonila se a prohlédla si ránu zblízka.

„Ať to udělal kdokoli, zjevně k tomu použil něco jako zahradnické nůžky,“ řekl starší technik. „Jde to poznat podle véčkového zářezu na hrázi, kde se čepele zkřížily.“

„Ježíšku na křížku,“ řekl strážmistr O’Rourke. „Chce se mi brečet, jen si to představím.“

„Nezabili ho tady,“ pokračoval technik. „Posmrtná ztuhlost už částečně pominula, takže je pravděpodobně mrtvý aspoň tři dny. Odhaduju, že ho uškrtili a vykastrovali někde jinde a sem ho pohodili včera večer.“

„Co vy na to, komisařko?“ zeptal se strážmistr O’Rourke. „Vražda z pomsty? Třeba ho zabil nějaký nepřítel z časů, kdy učil. Poslední dobou je přece kolem zneužívání dětí hrozný povyk, ne? Papež říká, jak ho to všechno strašně mrzí a tak podobně. Kdosi toho chlapa celá ta léta nesnášel, až nakonec usoudil, že je načase s tím něco udělat.“

„No, možná máte pravdu,“ řekla Katie a narovnala se. „Nesmíme se ale unáhlovat. Třeba ho vrah prostě z nějakého důvodu neměl rád. Vzpomínáte na ten případ v Holyhillu, který jsme řešili před několika lety? Na tu mladou ženu, jejíž manžel umřel na rakovinu a která pak ubodala faráře nůžkami, protože jeho modlitby nezabraly?“

„Musím uznat, že taky znám pár kněží, na které bych s největší radostí vzal kudlu,“ připustil strážmistr O’Rourke.

Katie se otočila ke staršímu technikovi a prohlásila: „Až skončíte, pošlete tělo na patologii. Víc toho vidět nepotřebuju.“

„Než půjdete — je tu ještě jeden zajímavý detail,“ ozval se technik a zvedl dva kusy mosazného drátu, jímž vrah spoutal knězi nohy. Oba byly na konci uvázané do úhledné dvojité smyčky, která připomínala motýlí křídla.

Katie řekla: „To je dost osobitý podpis. Nepoužívají takové smyčky nějací řemeslníci?“

„O ničem takovém nevím, ale poptám se.“

„Fajn, děkuju.“

Katie zamířila ke břehu a detektiv O’Sullivan jí podal ruku, aby mohla vylézt z řeky. Bezprostředně poté se k nim seběhl štáb televizní stanice RTÉ — Fionnuala Sweenyová, pohledná zrzavá dívka v jasně zelené větrovce, a neoholený kameraman. Doprovázel je Dan Keane z deníku Examiner — muž se zarudlou tváří oblečený do svého oblíbeného svrchníku s raglánovými rukávy — a bledá mladá žena s kulatým obličejem, havraními kudrnatými vlasy a nápadným znaménkem nad horním rtem. Katie došla k závěru, že se jedná o reportérku z časopisu Catholic Recorder. Pod dívčiným šedým pytlovitým pončem se viditelně dmula velká prsa.

Fionnuala Sweenyová přidržela Katie před ústy mikrofon a řekla: „Komisařko Maguirová, smíme vám položit několik otázek?“

„Nejdřív se na něco zeptám já vás,“ oznámila Katie ostře. „Kdo vám dal avízo, že se tu našlo tělo?“

Fionnuala Sweenyová prudce zamrkala, jako by ji Katie smrtelně urazila. „Dobře víte, že tohle vám v žádném případě nemůžu prozradit. Mám povinnost chránit svoje zdroje.“

„Ale prosím tě, přestaň s tím svatouškovstvím, Nualo,“ odfrkl si Dan Keane a zapálil si cigaretu. „Mně brnknul ten samý člověk, co tobě, ale nepředstavil se a podle hlasu jsem ho nepoznal. Po pravdě ani netuším, jestli to byl chlap, nebo ženská. Upřímně řečeno, zněl jako žába.“

„Dobrá,“ řekla Katie. „Ptejte se mě, na co chcete, ale vyšetřování je v rané fázi, takže vám toho beztak moc nepovím.“

Fionnuala Sweenyová začala: „Tamhle váš svědek identifikoval zemřelého jako otce Dermota Heaneyho z Mayfieldu.“

„K tomu se nehodlám vyjadřovat. Bez ohledu na tvrzení svědka si totožností oběti prozatím nejsme jistí.“

„Otec Heaney byl jedním z kněží, které v roce 2005 vyšetřovali pro podezření ze zneužívání dětí.“

„Slyšela jsem. Pokud je mi ovšem známo, nepodnikl proti němu státní zástupce žádné právní kroky, a navíc ten muž, který se dnes našel, nemusí být otec Heaney. Na co se mě vlastně ptáte?“

„Jen bych ráda věděla, jestli se budete zabývat možností, že otce Heaneyho potrestal někdo z jeho obětí. Za to, co provedl. Nebo lépe řečeno — co údajně provedl.“

Katie zvedla ruku. „Poslyšte, Fionnualo, kolikrát vám to mám opakovat? Totožnost oběti jsme pořád ještě neurčili, ne na sto procent. Co já vím, třeba ani o žádného kněze nejde. A i kdyby to otec Heaney byl, nemáme žádnou teorii, kdo měl důvod ho zabít a proč. Momentálně vám můžu říct jediné, a sice že oblast důkladně pročešeme a promluvíme si s každým, kdo si mohl všimnout něčeho neobvyklého. Pokud vaši diváci usoudí, že totožnost toho muže znají a vědí, kdo mu chtěl ublížit, jako vždy budeme velice vděční, když se nám ozvou.“

„Víte aspoň, co způsobilo jeho smrt?“ zeptala se Fionnuala Sweenyová.

„Opakuji, že si nejsme jistí. Jakmile to půjde, zařídíme, aby státní patolog Reidy nebo některý z jeho dvou zástupců provedl pitvu.“

Dívka se znaménkem krásy zašišlala: „Ciara Clareová z Catholic Recorderu, komisařko. Jestli se ukáže, že je ten mrtvý muž skutečně kněz, bezpochyby se obrátíte na diecézi a se zástupci církevní obce se dohodnete na co nejdiskrétnějším způsobu, jak se s případem vypořádat, že?“

Katie se na ni zamračila. „Nejsem si jistá, jestli rozumím vaší otázce.“

„Církev teď prochází značně složitým obdobím,“ pokračovala Ciara Clareová. „Jak sama dobře víte, biskup požádal veřejnost o prominutí minulých chyb. Tvrdím jenom, že je čas na uzdravení, ne na další skandál.“

„Promiňte, Ciaro, ale vážně naznačujete to, co si myslím, že naznačujete?“

„Pouze se bojím skandalizace té vraždy, to je celé. Koneckonců se zdá pravděpodobné, že toho člověka zabila oběť sexuálního zneužívání, aby se pomstila, nebo se pletu? To by případně mohlo povzbudit jiné oběti k tomu, aby vzaly zákon do vlastních rukou. Nelze připustit, aby byli napadeni i jiní kněží, bez ohledu na to, co v minulosti spáchali.“

„Podle mě to s těmi spekulacemi malinko přeháníte,“ odsekla Katie. „Jak jsem řekla: jedno po druhém. To, že je zesnulý oblečený do sutany, nic nedokazuje. Třeba měl namířeno na maškarní ples.“

Dan Keane si vytáhl cigaretu z úst a štěkavě se rozkašlal. „Vždyť ho přece vykastrovali, ne? To naznačuje, že vrah měl sexuální motiv.“

„Je mi líto, Dane, ale dokud patolog nenapíše pitevní zprávu, nelze s jistotou tvrdit, jaká konkrétní zranění oběť utrpěla.“

„Na to, abyste poznala, že chlapovi ufikli koule, snad patologa nepotřebujete. Ti rybáři to viděli na vlastní oči. Vykleštěný — přesně tohle slovo použili.“

„Byla bych raději, kdybyste si tu informaci nechali pro sebe. To platí i pro vás, Fionnualo. A vy, slečno…“

„Obávám se, že tohle vám slíbit nemůžu,“ přerušil ji Dan Keane. „Na celé události je to ta nejlepší část. ‚Otec přišel o otcovství‘. Skvělý titulek, co vy na to?“

„Dane!“ obořila se na něj Katie. „Chcete, abych s vámi v budoucnu spolupracovala, nebo ne?“

Novinář vyfoukl kouř, znovu si odkašlal a řekl: „Dobrá, komisařko. Zatím se budu držet při zdi, aspoň než vám přijde zpráva z pitevny. Ale pokud se kastrace potvrdí i z nějakého jiného zdroje, nebudu mít na výběr a tu informaci zveřejním.“

Katie se vrátila k autu a skopla obrovské zelené holínky z nohou tak prudce, že se odkutálely do trávy. Zrovna si nazouvala černé kozačky, když k ní přistoupil strážmistr O’Rourke a opřel se o dveře hondy. „Dám prohledat celou oblast, třeba objevíme stopy po pneumatikách nebo šlápoty, zkrátka nějaké důkazy. Mrkneme se na pole, cestičky, říční koryto, prostě všude. Už jsme poslali lidi, aby v Ballyhooly a okolních vesnicích obešli dům po domu. Někdo přece musel něco vidět.“

„Díky, Jimmy. Dejte mi vědět, jak to vypadá. Kdovíproč mám z toho všeho dost nepříjemný pocit. Ostatně jako vždycky, když se případ týká církve. Hodnostáři nám sice nikdy nevykládají úplné lži, ale úplnou pravdu taky ne. Pokaždé je to jedna velká kamufláž.“

4

Před odjezdem domů se Katie zastavila na policejním ústředí sídlícím na Anglesea Street. Během uplynulých dvou hodin se od jihozápadu přihnala šedivá mračna, snesla se na Cork jako těžká deka a pohltila veškeré sluneční světlo. Jakmile Katie zaparkovala, rozpršelo se. Déšť nebyl nijak silný, ale zato byl tak jemný, že by člověku dokázal za pár minut promáčet tlustý vlněný svetr.

Vyšla po schodech do své kanceláře a zapnula laptop. Zvedla sluchátko a vyťukala číslo úřadu státního patologa v Dublinu. Dovolala se Nettě, sekretářce Owena Reidyho, a poprosila ji, ať doktorovi vzkáže, že má Katie zavolat. Venku se stále víc stmívalo a do oken kanceláře začal jemně bubnovat déšť.

Na střeše nadzemního parkoviště naproti budově policejního ústředí sedělo v jedné řadě dvacet až třicet šedých vran. Katie vstala, přešla k oknu a chvíli se na ně upřeně dívala. Byla taková tma, že ve skleněné tabulce viděla odraz vlastní tváře i to, jak jí vlasy trčí do stran. Katie měla dojem, jako by vrány na střechu parkoviště sedaly pouze ve chvílích, kdy se její život měl změnit k horšímu. Možná si to pouze namlouvala. Třeba si jich prostě jen nevšímala, když vše šlo tak, jak mělo. Buď jak buď, ty vrány ji podivně zneklidňovaly a nebylo to jen tím, že v řece Blackwater leželo tělo uškrceného, vykastrovaného muže.

Sedla si k počítači a pročetla si zprávu z roku 2005 o zneužívání v diecézi Cork a Ross. Na otce Dermota Heaneyho bylo podáno celkem jedenáct různých stížností. Většina z nich se týkala obvinění, že se po sportovních trénincích dotýkal chlapců ve sprchách nebo jim po plavání pomáhal s utíráním a při tom je osahával. Navíc je prý brával na projížďky autem, často zaparkoval na odlehlém místě a nutil dotyčného k fyzickému kontaktu.

Navzdory tomu si ho někteří chlapci ze školy velmi oblíbili — „jako svatého Františka z Assisi“ —, obzvláště ti, kteří vynikali v hudbě nebo pocházeli z chudých či rozvrácených rodin. Ve zprávě stálo: „Od otce Heaneyho se jim dostávalo pozornosti, lásky a drobných dárků, o něž doma obvykle mívali nouzi. Byly dva důvody, proč proti němu tolik let nevznesli žádnou stížnost: jednak byli vděční za jeho zjevné projevy laskavosti a štědrosti, ale také pociťovali přetrvávající vinu za to, co mu na oplátku dovolili dělat.“

Katie zavolala Johnovi, aby mu řekla, že pojede rovnou k sobě domů, až na Anglesea Street skončí. Nezvedl to — nejspíš byl někde na poli a zaháněl dobytek. Usmála se. Když se seznámili, ani omylem by ji nenapadlo, že mu práce na statku půjde tak od ruky. Po studiích dal Irsku sbohem a odstěhoval se do Kalifornie, kde založil úspěšný internetový obchod s produkty alternativní medicíny. Domů se za jedenáct let ani jednou nepodíval, vrátil se teprve po otcově smrti. Původně měl v úmyslu zdržet se jen pár týdnů, jeho matka však předpokládala, že zaujme otcovo místo coby hlava rodiny Meagherových. Totéž od něj očekávali také všichni jeho strýcové, tety, bratranci i sestřenice a on jim nedokázal odmítnout — především matce. Neochotně svůj internetový obchod prodal a odstěhoval se zpátky do Irska, aby se ujal statku.

Katie si oblékla pršiplášť a chystala se k odchodu, když jí zazvonil telefon. Volal Jimmy O’Rourke z fakultní nemocnice.

„Tak jo, je to otec Heaney.“

„Víte to jistě?“

„Na sto procent. Zavolali jsme do jeho garsonky na Wellington Road a jeho bytná řekla, že ho od nedělního rána neviděla. Prý se mu to vůbec nepodobalo, protože k ní skoro každý večer chodil na čaj, a kdykoli měl na několik dní odjet, oznámil jí to. Ukázal jsem jí jeho fotku, kterou jsem si udělal mobilem, a ona ho poznala. Odvezli jsme ji do patologické laboratoře, kde Heaneyho osobně identifikovala. Brečela jako děcko, chudák stará.“

„Mockrát děkuju, Jimmy. Zatím si to ale nechte pro sebe. Zjistěte, jestli se na něj nedá něco najít, a pak mi dejte vědět, jak vyšetřování pokračuje.“

„A co novináři?“

„Nejspíš na zítra ráno svolám tiskovou konferenci, měli bychom si ale moc dobře rozmyslet, co zveřejníme. Mám podezření, že na tom případu je víc, než by se zdálo. Vždyť jste slyšel, co po nás chtěla ta holka z Catholic Recorderu — nebo spíš co nechtěla. Nerada bych církvi poskytla záminku udělat pátrání přítrž, dřív než vůbec začneme.“

„Fajn, šéfová. Pojedeme teď prohledat Heaneyho garsonku, a pokud narazíme na něco zajímavého, ozvu se vám. Velké naděje bych si ale nedělal — při šťárách v kněžských bytech se většinou najdou leda knihy o životě svatých a pornočasopisy. A poloprázdné balíčky ovocných bonbonů. Neptejte se mě proč.“

5

Katie odbočila na příjezdovou cestu ke svému bungalovu v Cobhu, městečku nedaleko corkského přístavu. Hustě pršelo a téměř úplně se setmělo. Její sestra Siobhan měla v obývacím pokoji rozsvíceno, závěsy ale nezatáhla, a tak ji Katie oknem viděla, jak sedí na gauči a dívá se na širokoúhlou televizi. U nohou jí ležel Barney, Katiin zrzavý irský setr, a uši měl doširoka roztažené jako létající pes Falco z Nekonečného příběhu.

Katie odemkla dveře, sundala si pršiplášť a vyklepala z něj vodu. Barney se s vyplazeným jazykem okamžitě přihnal do předsíně, aby paničku přivítal. Poplácala ho a zatahala za uši, potom se přesunula do obývacího pokoje.

„Ahoj, Siobhan,“ pozdravila.

„Jé, ahoj, Katie. Co se děje? Myslela jsem, že trávíš den s Johnem.“

Katie se posadila na starodávné křeslo a zula si boty. Barney si stoupl těsně k ní, funěl a plácal ocasem o stolek. Poté, co její manžel Paul před osmnácti měsíci zemřel, měla Katie v úmyslu obývací pokoj renovovat, jenže si na to nikdy nenašla čas. Anebo si místnost podvědomě přála nechat v původním stavu, aspoň nakrátko. Ten rádoby starožitný lustr a pruhovanou tapetu vybral Paul, protože mu připadaly na úrovni, a on taky pořídil reprodukce v pozlacených rámech. Většinou šlo o mořské scenerie s jachtami, do nichž se opíral vítr.

V celé místnosti se nacházel jediný obrázek, který nevybral on: zarámovaná fotografie, na níž byl zachycený Paul při jejich poslední společné dovolené na Lanzarote, jak sedí v kavárně, zubí se od ucha k uchu, pozvedá sklenici sangrie a mhouří oči před sluncem.

„Povolali mě do terénu,“ vysvětlila Katie. „Dva rybáři našli v Blackwateru u Ballyhooly mrtvé tělo.“

„Myslela jsem, že máš dneska volno. A z Blackwateru nějaká mrtvola vyplave každou chvíli. V té řece je snad víc mrtvol než ryb.“

„Jenže tahle mrtvola se od těch ostatních lišila,“ řekla Katie, odnesla kozačky do předsíně a uložila je do botníku. „Zaprvé šlo o kněze.“

„Tak to doufám, že si dal poslední pomazání, než do té vody skočil.“

„Ty na ten svůj cynismus jednou dojedeš, to ti garantuju. Neskočil tam, někdo ho zavraždil a tělo hodil do řeky. Uškrtili ho a ještě něco — vykastrovali, ale to nikde nevykládej.“

„Vykastrovali? Jako že mu uřízli nádobíčko? Fakt?“

Katie přikývla.

„Jauvajs,“ poznamenala Siobhan. „Tohle si sám asi neudělal, co? I když jsem četla, že někteří kněží to dělají, protože už nedokážou odolávat pokušení.“

„V tomhle případě to moc pravděpodobné není. Leda by si přivydělával jako hadí muž.“

„Fuj. Tyhle chuťovky si nech pro sebe, děkuju.“

„Dáš si drink?“ zeptala se Katie.

„Ne, díky.“

Katie přešla ke stolku a nalila si do sklenky z broušeného křišťálu velkého panáka vodky Smirnoff Black Label. Pořádně si hltla a bezděky se otřásla.

„Takže co máš na dnešek v plánu?“ zeptala se Siobhan. „Pojedeš za Johnem, nebo ti mám něco uvařit? Zbyla trocha kuřecí polívky od včerejška, klidně ji ohřeju, jestli chceš. Anebo si můžeme objednat pizzu.“

Katie si k ní přisedla. „Ještě nevím. Brnknu Johnovi, ale nejspíš je venku a prohání krávy.“

Siobhan byla Katiina mladší sestra, třetí ze sedmi dětí. Podobala se víc jejich otci než matce. Byla vyšší a baculatější než Katie, měla kulatý obličej, hustou hřívu zrzavých kudrnatých vlasů a modrozelené oči posazené daleko od sebe. Krátce po Paulově smrti se rozešla s přítelem Seanem, realitním makléřem s křivými zuby, vyčesanými vlasy a obřím egem, a nastěhovala se k sestře. Katie to vyhovovalo, protože Siobhan se starala o Barneyho, udržovala dům v čistotě a obstarávala nákupy, zatímco ona sama byla v práci. Navíc to znamenalo, že na ni Katie coby starší sestra mohla dohlížet. Dříve bývala Siobhan jako z divokých vajec a dodnes občas mívala sklony k výstřednímu chování. Když jí nějaký řidič zablokoval cestu, bez váhání vystoupila z auta a zabouchala mu na okno. O sobotách se opíjela v baru Kelly’s a někdy pak na ulici zakopla, upadla a nohy jí vylétly do vzduchu, takže se odhalily její černé krajkové kalhotky.

„Cos včera večer podnikla ty?“ zeptala se Katie. „Něco zajímavého?“

Siobhan chvilku mlčela a potom odpověděla: „Zavolala jsem Michaelovi, když to musíš vědět.“

„Myslela jsem, že jste spolu nadobro skoncovali. Nemluvě o tom, že je ženatý.“

„Jenže mně se po něm pořád stýská. A jemu se stýská po mně. Tu svou Nolu si nikdy neměl brát. Ta ženská je ti tak mrdlá! Chová se spíš jako jeho matka než manželka. Neustále kvůli něčemu vyvádí. Nedovoluje mu chodit pít s klukama a chce, aby se doma vždycky zouval a sklapoval prkýnko. A navíc se teď chce odstěhovat do Kinsale, protože je to podle ní stylovější než Carrigaline. Má pravdu, ale o to nejde.“

„S tím nic nenaděláš. Tys svou šanci projela.“

Siobhan si pohrávala s pramenem vlasů. „Upřímně řečeno si myslím, že mi odpustil. Vždyť jsem ho podvedla jen jednou. No dobrá, dvakrát. Každopádně řekl, že by se se mnou rád sešel, akorát na skleničku.“

Katie se napila vodky a povytáhla obočí. „Nechci ti do toho mluvit, ale podle mě si koleduješ. Dobře víš, k čemu jedna sklenička může vést, obzvlášť pokud ji vypiješ ty. A co když se o tom dozví jeho žena? Nola není z těch, kdo snadno odpouštějí, to ti zaručuju.“

Katie zazvonil mobil a ona ho zvedla. „Ahoj, Johne! Už hodinu se ti zkouším dovolat. Dostals můj vzkaz?“

„Jo, dostal. Promiň. Někdo nechal otevřenou bránu a mně uteklo minimálně šest těch zatracených jerseyů. Než jsem je všechny sehnal dohromady, byli napůl cesty do Rathcormacu.“

„Tušila jsem, že honíš krávy — no neříkala jsem to, Siobhan?“

„Jsi holt rozený detektiv,“ prohlásil John. „Poslyš, nechceš se večer sejít? Co takhle vyrazit na ty slávky, co jsi o nich básnila?“

„Já nevím. Nějak mě přešel hlad. A navíc jsem unavená.“

„Ale no tak.“

„Je to tvoje vina, Johne,“ řekla Katie a mrkla na Siobhan. „To tys mě utahal.“

„Prosím, Katie. Potřebuju s tebou probrat něco vážně důležitého. Měl jsem ti to říct včera, ale nějak to nevyšlo. Ve čtvrt na osm tě přijedu vyzvednout, co ty na to?“

„Ok,“ odpověděla Katie a prohrábla si vlasy. „Půjdu se vysprchovat, to mě probere.“

Zavěsila a se staženými rty a zdviženým obočím se podívala na sestru.

„Co je?“ zeptala se Siobhan.

„Prý mi musí říct něco hrozně důležitého.“

Siobhan se krátce zamračila a potom pronikavě vykřikla: „Já vím, o co jde! On tě chce požádat o ruku! Chce si tě vzít!“

„Propána, vzpamatuj se. Jasně že nechce.“

„Vsadím se s tebou, že chce. Zamysli se nad tím. Paul je po smrti přes rok a půl, takže lhůtu na truchlení máš oficiálně odbytou.“

„Siobhan, jsem si jistá, že mě John o ruku nepožádá. A i kdyby požádal, co bych mu na to asi řekla?“

„No že jo! Vždyť ho miluješ! A jak skvěle vypadá! A co teprve jeho senza americký přízvuk. Zní jako ten chlap s tím fakt hlubokým hlasem, ten, co na začátku Zákona a pořádku vždycky říká: ‚Toto jsou jejich příběhy!‘ “

„Já nevím. Nejsem si úplně jistá, jestli ho doopravdy miluju.“

„Jasně že ho miluješ. Copak má nějakou konkurenci? A koho jako? Roddyho Phelana z Water’s Edge?“

„Roddy se mi zamlouvá. Umí mě rozesmát.“

„To mě nepřekvapuje. S tím účesem vypadá jako veverka.“

„No, to je jedno,“ uzavřela Katie. „Jdu do sprchy. Jestli někdo zavolá, nejsem tu a nečekáš mě.“

Stála se zavřenýma očima pod tekoucí vodou a připadala si nesmírně osamělá a zranitelná. Paul byl dobrodruh a prospěchář, který ji podvedl s jednou z nejlacinějších žen v Corku. Pro peníze byl ochotný udělat cokoli — jak říkávali jeho kamarádi z baru Ovens: klidně by se převlékl za ženskou a šel se producírovat po náměstí, kdybyste mu dost zaplatili.

Zároveň ho ale Katie znala už od školy a v prvních letech manželství se jí zdál vtipný a okouzlující. Ačkoli se z něj nakonec vyklubala příšerná nula, Katie v životě nenapadlo, že by někdy nebyl po jejím boku.

6

Pět minut před tím, než měl John dorazit, zazvonil Katie telefon. Volal strážmistr O’Rourke.

„Skončili jsme s prohledáváním Heaneyho pokoje, ale abych k vám byl upřímný, komisařko, nic světoborného jsme nenašli. Krabici s fotkami, na kterých byli mladí kluci v plavkách — podle všeho si vyrazili do Youghalu na kánoe. Ty snímky jsou minimálně třicet let staré. Pak tři deníky vázané v kůži a opatřené zámky, které jsme museli vypáčit. Ani to nepomohlo — ty zápisky jsou psané tak šílenými blechami, že bychom potřebovali mikroskop, abychom je přečetli. A ke všemu je to v latině.“

„Znám se s jedním univerzitním profesorem klasických jazyků,“ řekla Katie. „Určitě je přeloží, ale předpokládám, že za to bude chtít pěkně mastnou sumičku.“

„To je od něj hezké, takhle nezištně se obětovat pro veřejné blaho.“

„Samozřejmě můžeme jít za generálním vikářem a poprosit ho, ať nám doporučí nějakého kněze, který ty deníky přeloží zadarmo a bez nároku na jakoukoli odměnu, řekněme jako omluvu za prohřešky církve. Ale v tom případě bychom se nemohli stoprocentně spolehnout, že takový překlad bude nezaujatý. Vy byste to snad riskoval? Obzvlášť pokud si otec Heaney poznačil něco, co by vypovídalo proti němu nebo poukazovalo na vinu dalších kněží. Církev se o své lidi stará, Jimmy, o tom jsme se za ta léta přesvědčili.“

„Dobrá tedy,“ řekl strážmistr O’Rourke. „Stejně jsem ty deníky už sbalil. Donesu je na ústředí a fotky taky. Je to sice sakra nepravděpodobné, ale třeba se nám podaří některé z těch kluků identifikovat.“

„Ještě něco zajímavého?“

„Hromada notových zápisů. Samé náboženské písně, zdá se. Jedna se jmenuje ‚Vir perfecte haec dies‘, jiná ‚Panis angelicus‘ a další ‚Pije Jesu‘.“

„Jak je tam napsáno to ‚pije‘?“

„P — i — e.“

„Nemá se to vyslovovat, jak se to píše, a ne ‚pije‘, jako když se nemůžete dočkat, až si skočíte na jedno?“

„V tomhle vám neporadím, šéfová. Na policejní akademii jsme latinu nebrali.“

„Fajn, Jimmy, přineste i ty notové zápisy. Člověk nikdy neví.“

Hlavní branou projelo Johnovo auto a Katie si musela zaclonit oči před světlem reflektorů, které dopadlo na závěsy v obývacím pokoji.

„Dobrá, komisařko. A mimochodem, žádné ovocné bonbony jsme neobjevili. Jen rebarboru a cukroví, které se stářím slepilo dohromady.“

John stiskl tlačítko zvonku a Siobhan ho běžela pustit dovnitř. Nesl velký pugét růžových růží zabalených do lesklého zlatého papíru a krabici pamlsků pro Barneyho.

„Jsou nádherné,“ řekla Katie a květiny si od něj vzala. Siobhan na ni za Johnovými zády významně pohlédla.

„A teď vážně, máš chuť si někam vyrazit?“ zeptal se John Katie. „Pokud se na to fakt necítíš…“

„Umyla jsem si vlasy a vyhrabala svoji nejlepší bundu, takže nehodlám připustit, aby to bylo pro nic za nic,“ usmála se Katie a políbila ho. Jeho tvář byla stále mokrá od deště a voněla po jakési výrazné pižmové vodě po holení. „A kromě toho jsem dostala obrovský hlad.“

Nechali Siobhan s Barneym stát ve dveřích, nasedli do Johnova tmavě modrého mercedesu a rozjeli se ke Corku. Dešťové kapky stékající po kapotě se třpytily jako šperky.

„Takže jsi všechny ty krávy našel?“ prohodila Katie.

„Nakonec jo. Pomáhal mi chudák Gabriel. No, pomáhal, spíš se mi jako vždycky pletl pod nohy.“

„Podle mě je od tebe moc hezké, že ho pořád zaměstnáváš, vzhledem k tomu, jak je k ničemu.“

„Asi máš pravdu, ale na druhou stranu je Gabriel to poslední, co mě ještě spojuje s tátou. Je poslední žijící člověk, který s ním chodil pít a tropit vylomeniny. Máma byla odjakživa přesvědčená, že táta je děsný nemluva a bručoun, o skrblíkovi nemluvě. Gabriel ho ale znal ze stránky, jakou ona nikdy neviděla.“

„Opravdu?“

„To si piš. Táta očividně miloval kanadské žertíky. V hospodě, kde s Gabrielem obvykle popíjel, jednou hrála nějaká gaelská kapela. Táta otevřel plechovku sardinek a polil hráčům židle olejem. Hospodský měl asi pět koček, aby se v lokále nedržely myši, a ty se pak za těmi chlapy celý večer couraly, očichávaly jim zadky, mňoukaly a olizovaly se.“ Odmlčel se, usmál se od ucha k uchu a řekl: „V tu chvíli to musela být parádní sranda.“

„K popukání,“ odvětila Katie a předstírala, že jí to nepřipadá ani trochu vtipné. „Já jsem hlavně ráda, že jsi tatínkův smysl pro humor nepodědil.“

Dojeli ulicí Horgan’s Quay do centra. Na opačném břehu řeky se tyčily jeřáby a planula světla doků. Déšť polevil a ulice se dosud leskly. John přejel přes most svatého Patrika a zaparkoval nedaleko Emmet Place, široké nákupní třídy před galerií Crawford. Otevřel Katie dveře a společně došli až k restauraci Luigiho Malonea. Ulicí se proháněli tři kluci na skateboardech, jejichž kolečka dělala na kalužích vlnky.

V restauraci bylo rušno a veselo, ale John jim zarezervoval stůl v poměrně klidném koutě. Objednal suché bílé víno a číšnice jim nalila. John zvedl svou sklenici a řekl: „Sláinte!“

„Sláinte!“ zopakovala Katie o poznání tišeji, aniž by z něj spustila oči. Po chvíli řekla: „Takže — cos mi to chtěl říct důležitého?“

John otevřel jídelní lístek a prohlásil: „Nejdřív bychom se měli najíst. Umírám hlady.“

„Ne, napřed mi řekni, cos měl na srdci, jinak nebudu schopná spolknout jedinou slávku.“

John civěl na jídelní lístek a dlouho zarputile mlčel, Katie však bylo jasné, že neuvažuje nad tím, co si objedná. Stejně si pokaždé vybral totéž: kuřecí fajitas.

„Já, ehm…“ spustil, ale pak zmlkl a podíval se na ni. „Mám potíže.“

„Potíže? Jaké?“

„Finanční. Žádné jiné snad ani neexistují. Krize mě podobně jako všechny v Irsku nachytala se spuštěnými kalhotami.“

„Co tím myslíš?“

„Tím myslím, že když jsem v Kalifornii prodal svůj internetový obchod a přestěhoval se sem, ekonomika byla na vzestupu. Keltský tygr řval jako šílený. Kurzy cenných papírů stoupaly a nové podniky rostly jako houby po dešti. To všechno šlo samozřejmě do háje. Ceny vystřelily ke stropu a hodnota nemovitostí spadla na dno. Vytřískat ze statku nějaké peníze bylo dost těžké, i když byla situace příznivá, ale teď je to absolutně nemožné.“

„Vždyť jsi ho zdědil,“ namítla Katie. „Jeho hodnota sice klesla, ale tys na něm nic neprodělal.“

„Problém je, že tohle není ani zdaleka všechno, Katie. Pravda, svůj obchod jsem prodal se slušným ziskem, ale většinu peněz jsem investoval — třetina je vázaná v nových irských společnostech a zbytek ve velkých nadnárodních podnicích. Je to jen pár let, co se firmy jako Pfizer a Hitachi mohly přetrhnout, aby v Irsku otevřely nové továrny. Byl jsem upřímně přesvědčený, že zbohatnu. Místo toho mě od bankrotu dělí ani ne pět eur.“

Katie se k němu natáhla přes stůl a vzala ho za ruku. „Co hodláš dělat? Nemůže ti pomoct banka?“

„Moje banka je na tom ještě hůř než já, to mi věř.“

„Třeba bych ti mohla trochu píchnout, ale sama moc peněz nemám.“

John se usmál a zavrtěl hlavou. „Díky, zlato, ale tohle dalece přesahuje tvoje prostředky. Částka, kterou bych potřeboval, se pohybuje v řádu milionů.“

„A co tedy uděláš?“

„Nemám na výběr, zlato. Musím statek prodat, vrátit se zpátky do San Francisca a začít znovu.“

Katie chvíli trvalo, než zcela pochopila, co jí říká. Okolní hudba a smích zničehonic zněly podivně tlumeně, jako by se ozývaly zpod vodní hladiny.

„Ty hodláš prodat statek? A odjet do Ameriky?“

John přikývl. Náhle se zašklebil a Katie si teprve v tom okamžiku uvědomila, že se mu do očí hrnou slzy.

Stiskla mu ruku pevněji a řekla: „To nemůžeš. Musí existovat nějaký způsob, jak se z toho vylízat.“

„Co třeba?“

„Já nevím, něco.“

„No jo, jasně, třeba bych mohl jít hrát na roh Patrick Street. Blbé je, že na banjo jsem naposledy drnkal na vysoké, a i tenkrát jsem na to byl absolutně levý. A fakt ti nepřeju, abys mě někdy slyšela zpívat ‚Mr. Tambourine Man‘.“

„Nedělej si ze mě srandu, Johne.“

„Nedělám, zlato. Kéž by to tak bylo. Celé měsíce jsem se snažil udržet nad vodou, ale nadarmo. Včera jsem mluvil se svým účetním. Řekl mi, že jsem naprosto a kompletně v prdeli. Statek jde zítra na trh a budu mít zatracené štěstí, když za něj dostanu aspoň sto padesát tisíc. Pochopitelně za předpokladu, že se mi ho vůbec podaří prodat.“

Katie pustila Johnovu ruku. Sotva popadala dech.

„A co bude s námi?“ zeptala se.

„Na nic jiného nemyslím. Zjišťoval jsem, jestli by nešlo založit si firmu v Irsku, abych tu mohl zůstat. Je to ale otázka konexí, dodavatelů a hlavně investic. Vzhledem k tomu, v jakém stavu se teď irská ekonomika nachází, je to zcela beznadějné. A mám dojem, že beznadějné to bude ještě hodně, hodně dlouho. Možná i příštích deset let.“

Odmlčel se a ona věděla, co přijde. Detaily sice neznala, přesto měla pocit, že by mohla následující věty říct zároveň s ním.

„Dva moji kamarádi si v Los Angeles zřídili internetovou lékárnu. Daří se jim tak dobře, že potřebují, aby se k nim přidal někdo další a vypomohl jim. V současnosti je to jediná realistická nabídka, kterou mám.“

„Chápu,“ řekla Katie. Jistě, Paul jí tou svou stupidní aférkou strašně ublížil, přesto měla dojem, že takhle příšernou bolest dosud necítila. Když už nic jiného, Paul s ní aspoň zůstal a předstíral, že ji miluje, ačkoli to nebyla pravda.

Chtěla promluvit, ale nejprve si musela odkašlat.

„Uvědomuješ si, doufám, že je naprosto vyloučené, abych jela s tebou?“

John si osušil oči papírovým ubrouskem. „Já vím, zlato, já vím.“

„Jsem policejní komisařka, Johne. Bojovala jsem zuby nehty, abych se dostala tam, kde dneska jsem. Potýkala jsem se s tolika sexistickými předsudky a projevy nepřátelství a neustále musela dokazovat, že na to mám. Jak by to asi vypadalo, kdybych se ke všemu obrátila zády, jako by na ničem nezáleželo? Je toho tolik, co na mně závisí. Kolegové a pracovní povinnosti. Spoustě lidí jsem nesmírně zavázaná. A co bych dělala v Kalifornii? K tamní policii se přece dát nemůžu. Jasně, mohla bych se rozvalovat u bazénu a děkovat bohu za to, že nemusím snášet ten nekonečný déšť, ale co jinak?“

Přišla k nim usměvavá číšnice a zeptala se, jestli si přejí objednat.

John řekl: „Co myslíš? Pořád ještě chceš ty slávky?“

„Víš ty co?“ odsekla Katie. „Asi jsem zbytečně přecitlivělá, ale pochybuju, že bych zvládla zároveň brečet a jíst.“

7

Otec Quinlan zamkl dveře sakristie a vyrazil po schodech dolů, najednou se však zastavil. Měl dojem, že ve stínech na protější straně parkoviště kohosi zahlédl. Lampa bzučela a přerušovaně poblikávala, takže bylo těžké si to ověřit. Přesto kněz zůstal stát jako přibitý, ve tváři napjatý výraz člověka, který se bojí, že jej po dlouholetém pronásledování konečně dohnala jeho celoživotní noční můra.

Zhruba před dvaceti minutami přestalo pršet, vítr byl však stále vlhký a přinášel zvuky města, které se rozkládalo kdesi dole: hluk dopravy, hučení ropných tankerů kotvících v přístavu a zkormoucené vrzání jeřábů.

Paní O’Malleyová hlasitě zabouchla dveře kostela, až kněz nadskočil. „Dobrou noc, otče!“ zavolala. „Zase zítra večer!“

„Ano, ano, dobrou noc, Mary!“ rozloučil se, strnule zvedl levou ruku a zamával. „Díky za všechno!“ Poté se podíval zpět k opačnému konci parkoviště. Opravdu vedle toho bílého minibusu postával nějaký muž, nebo to byl jen přelud vyčarovaný stíny a převislými větvemi?

Paní O’Malleyová se zastavila, zaváhala a pak vykročila směrem ke knězi. „Ještě jedna věc, otče. Ty lilie v kapli Naší Paní jsem ještě nenaaranžovala, protože z květinářství poslali pět kytic místo šesti, zítra ale donesu zbytek a před začátkem zádušní mše to dodělám.“

Otec Quinlan se na ni letmo, roztržitě usmál. „Ovšem, Mary, Bůh vám žehnej.“

Paní O’Malleyová se zamračila. „Děje se něco, otče?“

„Jistě že ne, Mary.“

Ona se nicméně rozhlédla, aby zjistila, na co se kněz dívá. „Zase ty děcka? Prospěl by jim pořádný výprask, to tedy ano.“

„Ne, ne, o nic nejde. Jen jsem se snažil si vzpomenout, kam jsem založil adresář, to je celé.“

„Nepřekvapilo by mě, kdybyste ho nechal na střeše auta jako tuhle ten karton vajec.“

Otec Quinlan řekl: „Nejspíš máte pravdu. Asi bych se měl začít pořádně soustředit na to, co dělám.“

Paní O’Malleyová se znovu rozloučila a odešla, otec Quinlan se však ani nehnul a teprve po deseti dlouhých vteřinách pomalu sešel ze schodů. Byl to velmi hubený muž s velkou pleší obrostlou posledními chomáči bílých vlasů. Měl vpadlé lesklé oči posazené blízko u sebe a kvůli svému dlouhému kostnatému nosu vypadal jako stařešina z Planety opic. Jeho ztuhlá, trhaná chůze zřetelně prozrazovala, že trpí revmatem.

Přešel ke svému autu, deset let starému modrému passatu zaparkovanému pod velkým kaštanem. Než vůz odemkl, opět se kolem sebe rozhlédl, ale na parkovišti kromě něj zjevně nikdo nebyl.

Vyšiluješ úplně zbytečně, pomyslel si. Došlo k tomu před třiceti lety. Kál ses a Bůh ti odpustil. Čas ti taky odpustil. I kdybys za to býval skončil ve vězení, už dávno by tě pustili.

Zrovna si sedal za volant, když k jeho autu ze strany kdosi přiběhl, popadl dveře a přibouchl do nich knězi nohu.

„Au!“ vykřikl otec a zděšeně vzhlédl. O auto se opíral podsaditý muž v objemném šedém pršiplášti a držel knězovu holeň přiskřípnutou mezi dveřmi. Jeho obličej halila bílá látka se dvěma kruhovými průstřihy pro oči a na hlavě mu seděl bílý kuželový čepec, na němž byl namalovaný černý otazník. Otci Quinlanovi ten muž připomínal kajícníky nazarenos, kteří ve Španělsku chodí o svatém týdnu v průvodech, nebo členy Ku-klux-klanu. Bylo jasně vidět, že pod maskou přerývaně dýchá, jako by zuřil.

Otec Quinlan byl k smrti vyděšený. „Kdo jste?“ obořil se na muže ječivěji, než měl v úmyslu. „Co si myslíte, že děláte? To bolí! Bolí to! Hned ty dveře pusťte!“

„Tak vás to bolí?“ odvětil muž. „Vás to bolí, vy hajzle jeden mizerná?“ Mluvil tichým chraplavým hlasem, na kterém však bylo cosi hřmotného, jako když chce tatínek vystrašit malé dítě: Grr, já jsem příšera a jdu si pro tebe!

„Co ode mě chcete?“ zavřeštěl otec Quinlan. „Peníze? Mobil? Pro lásku Boží, vezměte si, co chcete! Lámete mi nohu!“

„Nestojím o peníze ani o mobil a je mi úplně jedno, jestli vám zlomím nohu. Vystupte si, otče, půjdete se mnou.“

Muž ukročil a rozrazil dveře. Otec Quinlan okamžitě vykřikl: „Pomoc! Pomozte mi někdo! Pomoc!“

Útočník ho bez váhání udeřil do tváře a s hlasitým prasknutím mu zlomil nos. Z knězových dírek se vyvalila krev a stekla mu po ústech až na krk, takže vypadal, jako by měl rudý knírek i plnovous. Kolárek se mu zbarvil dočervena. Otec zvedl obě ruce k obličeji, úpěl a chroptěl. Muž nad ním postával a s okázalou netrpělivostí se opíral o auto.

„Už jste s tím fňukáním skončil?“ zavrčel. „Půjdete se mnou, otče, ať se vám to líbí nebo ne.“

Otec Quinlan sáhl do kapsy kalhot a vytáhl z ní kapesník. Otřel si nos a látka ihned zrudla. „Prosím,“ žadonil kněz. „Prosím, už mě nebijte.“

„Tomu ale říkám ironie, otče. Vzpomínám si, že jsem vás jednou žádal o to samé. Dokonce jsem na vás naléhal. A jak jste zareagoval?“

Otec Quinlan vzhlédl. „My se odněkud známe?“ zeptal se. Rty měl slepené srážející se krví. „Vy jste jeden z těch chlapců ze sirotčince? Nejste Dooley?“

„Na tom, jestli mě znáte, v nejmenším nezáleží. Podstatné je, že já znám vás.“

„Ale pokud jste jeden z těch chlapců ze sirotčince a pokud se domníváte, že jsem s vámi špatně zacházel… musíte mi dát příležitost říct, jak hrozně mě to mrzí.“

„Špatně zacházel? Špatně zacházel? Takhle tomu říkáte? Lidi to za ta léta nazvali různě, ale špatné zacházení — kurva, slabší výraz snad nikdo nepoužil.“

„Jednal jsem pošetile, to uznávám bez vytáček. Věřte mi ale, dělal jsem to pouze pro slávu Boží.“

Muž se k němu naklonil a otec Quinlan uviděl jeho oči lesknoucí se v průstřizích masky. V tom kuželovém čepci působil útočník neskutečně děsivě, jako strašidelná postava z dětské pohádky. „Pojďte, otče, je načase, abyste odčinil své hříchy.“ Popadl ho za pravou paži a vytáhl jej z auta. Kněz poklesl v kolenou, ale muž ho zvedl a donutil se napřímit.

„Prosím, udělám všechno, co si budete přát,“ řekl otec Quinlan.

„To máte naprostou pravdu, otče,“ odvětil útočník. Stoupl si za něj, dal mu ruce za záda a odvedl ho na protější konec parkoviště, kde byla ve stínech nedaleko kostelní zdi ukryta černá dodávka renault. Otevřel zadní dveře a hodil kněze dovnitř jako vak plný starých kostí.

Otec Quinlan přistál na hromadě složených pytlů a narazil si rameno, hned si ale klekl.

„Pomoc!“ zakřičel. „Pomozte mi někdo, prosím!“

Muž dveře mlčky přibouchl a zamkl. Nato se dodávka zhoupla a otec Quinlan poznal, že jeho únosce usedl za volant. Motor nastartoval a auto se rozjelo.

„Bože na nebesích,“ zašeptal kněz a sepjal ruce. „Prosím, pomozte mi někdo.“

8

Katie umývala svůj hrnek na kávu, když se do kuchyně přišourala Siobhan v pruhované noční košili. Měla zarudlé tváře a její kudrnaté zrzavé vlasy byly rozcuchané, jako by celý večer strávila na jachtě.

„Včera ses vrátila dost pozdě,“ poznamenala.

„To víš. John jel domů a já jsem zaskočila na Anglesea Street. Jsem trochu pozadu s papírováním.“

„Ve dvě ráno?“

„Prostě jsem nebyla unavená, nic víc.“

„Zato nadšená jsi byla pořádně, co? Náš senzační John tě přece jenom požádal o ruku, viď?“

„Ne,“ přiznala Katie. „Nepožádal.“

„Tomu říkám zklamání,“ podotkla Siobhan, otevřela dvířka od kredence a vytáhla z ní krabici cereálií. „A co teda bylo tak důležité, že jste si o tom museli za každou cenu popovídat?“

Katie se od ní odvrátila. „Nešlo o nic zvláštního. Akorát uvažuje o tom, že by prodal statek.“

„To jako fakt?“

„Jo. Příbuzní mu pomáhat nemůžou a za současné ekonomické situace se mu práce v zemědělství zkrátka nevyplatí.“

„A co má v plánu?“

Katie pokrčila rameny a řekla: „Kdo ví? Poslyš, musím do práce. Dneska ráno přiletí z Dublinu doktorka Collinsová, aby provedla pitvu otce Heaneyho. Asi ji moc nepotěší, když přijedu pozdě.“

Zamířila ke dveřím, ale Siobhan ji chytila za rukáv halenky. „Podívej se na sebe, ségra. Oči máš úplně opuchlé. Ty jsi bulela, viď že jo?“

„Ovšem že ne. Obyčejná senná rýma.“

„Dal ti kopačky?“

„Ne, nedal.“

„Tak co se děje?“

„Povím ti to později,“ odpověděla Katie. „Teď toho mám hodně na práci.“

„On ten statek prodá a vrátí se do Států, že mám pravdu?“

Katie mlčky přešla do místnosti, kterou stále nazývala dětským pokojem, přestože jí v současnosti sloužila jako domácí kancelář. Pokoj kdysi patřil malému Seamusovi, Katie a Paul z něj však odstranili původní modrou tapetu s obrázky houpacích koní, takže jejich syna tam nyní připomínala pouze malá zarámovaná fotografie pořízená o jeho prvních a jediných narozeninách.

Odemkla horní zásuvku psacího stolu a vytáhla z ní poniklovaný revolver Smith & Wesson ráže 38. Vyklopila zásobník, podívala se, jestli je zbraň nabitá, a uložila ji do plochého pouzdra, které měla připevněné k pravému boku.

Siobhan se postavila do dveří a zopakovala: „Mám pravdu, viď? On ten statek prodává a vrací se do Států.“

Katie se dívala na svůj odraz v okenní tabulce. Připadala si, jako by místo mozku měla rozbitý porcelán, přesto neměla ve tváři žádný výraz. Zavřela šuplík a řekla: „Jo, prodává.“

„Pojedeš do Států s ním?“

„Ovšem že ne. Copak to jde?“

„Přece ho miluješ, ne?“

Katie se kolem ní protáhla do předsíně a sundala z věšáku pršiplášť. „Ano. Ne. Nemůžu,“ odpověděla. „Je to naprosto vyloučené.“

Siobhan řekla: „Katie, žiješ jenom jednou. Já jsem například mohla zůstat se Seanem. Třeba jsem s ním zůstat měla, jenže kdo by o to stál? Ale tvůj John? Neměla bys připustit, aby odjel bez tebe, a to myslím smrtelně vážně.“

Katie otevřela hlavní dveře. Venku svítilo slunce a mezi stromy na protější straně silnice se třpytilo moře. „Zatím,“ prohodila směrem k Siobhan. „Zaskočím k tátovi na čaj, ale nezdržím se dlouho.“

Vyrazila na corkské letiště. Letadlo z Dublinu přistálo dřív a doktorka Collinsová netrpělivě přešlapovala u sochy Christyho Ringa, přeborníka v hurlingu. Byla to vysoká žena s ostře řezanými rysy a do bronzova zbarvenými vlasy spletenými do neuhlazeného francouzského copu. Vzdáleně připomínala Katharine Hepburnovou, tedy pokud by Katharine Hepburnová nosila úzké brýle s kostěnými obroučkami a měla na bradě velké mateřské znaménko.

„Promiňte, že jste musela čekat,“ omluvila se Katie.

„To jsem si zrovna tak dobře mohla mávnout na taxíka,“ popotáhla doktorka Collinsová a kapesníkem si otřela špičatý nos. „Vám by to ušetřilo cestu a mně zase dvacet minut čekání v téhle proklaté zimě.“

Katie otevřela kufr auta a pomohla jí uložit zavazadlo. „Chtěla jsem si s vámi o té pitvě promluvit, ještě než se do ní pustíte,“ řekla. Nastoupily, Katie nastartovala a odjela z letiště.

„Bývám radši, když se lidi nepokoušejí předpovědět, k jakým závěrům dojdu,“ prohlásila doktorka Collinsová.

„To bych si v životě nedovolila. Jde jen o to, že tenhle případ provázejí jisté neobvyklé okolnosti, kterých byste si asi měla být vědoma. Obětí je někdejší farář z Mayfieldu, otec Dermot Heaney. Svázali ho, uškrtili drátem a vykastrovali.“

„Jinými slovy ho k Pánu poslali neúplného.“

„V roce 2005 byl obviněn ze zneužívání dětí, ale biskup se za něj postavil, takže nebyl soudně stíhán. Teď se ovšem zdá, že církev k podobným věcem zaujímá přesně opačný postoj. Člověk by si myslel, že se od celé té záležitosti budou co nejvíc distancovat. Jenže oni hbitě přišli s teorií, že toho kněze zabila některá z jeho obětí, aby se mu pomstila. Skoro jako by naznačovali, že si to zasloužil.“

„A co si myslíte vy?“

„Já jsem prozatím k ničemu nedospěla,“ prohlásila Katie. „Nemáme dostatek důkazů.“

„Ale?“

„Ale překvapuje mě, že se lidi od církve nijak nevykrucují a sami bez vyzvání připouštějí, že otec Heaney zneužíval děti. Můžu říct jediné, a sice že jim to dalo legitimní záminku požadovat po nás, abychom vyšetřování vedli co nejdiskrétněji — však víte, pro případ, že by nějaké další oběti náhodou napadlo pomstít se kněžím, kteří je zneužívali. Je to otočka o sto osmdesát stupňů, o tom není pochyb. Když byl otec Heaney v roce 2005 obviněn ze zneužívání, na diecézi ho hájili do roztrhání těla. Dokonce si dovolili tvrdit, že veškerá ta nařčení jsou smyšlená, že jsou dílem fantastů.“

„Co na to říct? Doba se změnila,“ poznamenala doktorka Collinsová. „Samé ubohé omluvy a bití se v prsa. Mea culpa, mea culpa. Strašní pokrytci.“ Opět vytáhla kapesník a rozložila ho. „Nechápu ovšem, jak se to týká pitvy.“

Katie projela kruhovým objezdem na Kinsale Road a zamířila do centra. „Třeba se jí to netýká nijak. Jen jsem si přála, abyste to věděla. Chápete, pro případ, kdybyste náhodou narazila na nějaké důkazy, které na první pohled nepůsobí zvlášť důležitě, ale které by potenciálně vysvětlovaly situaci. Opravdu by mě zajímalo, proč církevní představitelé otce Heaneyho tak urychleně prohlašují za bezohledného pedofila, který dostal, co mu patřilo.“

Katie odbočila ke vjezdu do fakultní nemocnice. Doktorka se vysmrkala a příkře se na ni zadívala.

„Vy máte podezření, že udělal něco mnohem horšího, viďte?“

9

Když Katie dorazila na Anglesea Street, strážmistr O’Rourke a detektiv O’Donovan už na ni čekali. Odložila umělohmotný kelímek s kapučínem na stůl, pověsila pršiplášť na věšák a zeptala se: „Tak jak to vypadá? Přihlásili se nějací svědkové?“

„Celkem dva,“ řekl strážmistr O’Rourke. „Pošťák z Ballyhooly a jedna stará babka, která šla venčit psa.“

„Tak povídejte.“

„V 7.20 ráno, poté co pošťák doručil zásilku na statek Grindellových, ho na silnici předjela černá dodávka a málem ho vytlačila do příkopu. Ten chlap odhaduje, že auto jelo nejmíň sedmdesátkou. Sama jste viděla, jak je ta silnice úzká.“

„Předpokládám, že poznávací značku si nenapsal.“

„Nenapsal, ale tvrdí, že byla corkská. A všiml si ještě něčeho: na zadním okně byl přilepený bílý otazník.“

„Takže by neměl být problém ji najít. Dejte to do záznamu.“

„Už se stalo, komisařko.“

„A co ta svědkyně? Ta stará paní se psem…“

„Těsně po sedmé přecházela přes most mezi Bloomfieldem a Ballyhooly. Aspoň si myslí, že to bylo po sedmé. Prý se snesla slušná mlha a nebylo moc vidět, ona si ale všimla, že u břehu řeky parkuje černá dodávka s otevřenými zadními dveřmi. Taky ve vodě zahlédla nějakého chlápka, jak cosi vláčí.“

„Řekla vám, co to bylo?“

„Ne, mlha byla příliš hustá. Prohlásila ale, že to muselo být něco těžkého, jinak by se s tím tolik netahal. Požádal jsem ji, jestli by si nemohla tipnout, o co asi šlo, a ona řekla, že jí to připomínalo pytel uhlí.“

„Popsala toho muže nějak?“

„Byl velký. Přesněji řečeno tlustý a nahrbený. Na sobě nejspíš měl šedý pršiplášť a holínky, ale ji zaujal hlavně jeho klobouk. Údajně byl vysoký a špičatý. Jako oslovská čepice.“

„To je zvláštní. Kdo by něco takového nosil dobrovolně?“

„Co já vím? Asi nějaký osel. Většinu času k ní stál zády, ale její pes nepřestával štěkat, takže se na vteřinku ohlédl a ona mu uviděla do tváře.“

„A? Jak vypadal?“

„Jak jsem řekl, zahlédla ho jen na chvilku a výstižný popis očividně nepatří mezi její silné stránky. Prohlásila, že byl tlustý, ale zdůraznila, že nebyl ošklivý. ‚Tlustý jako cherubín‘, tak se vyjádřila, to prý na něj sedí líp než ‚tlustý jako prase‘.“

„Tlustý jako cherubín? Fajn… Ráda bych si s ní promluvila osobně, třeba ho napodruhé popíše srozumitelněji.“

„Odpoledne vás k ní hodím, jestli chcete,“ nabídl se detektiv O’Donovan. „Musím obejít ještě čtyři pět domů, protože tam ráno nikdo nebyl, takže do Ballyhooly stejně pojedu.“

„Výborně,“ řekla Katie. „Aspoň máme přibližnou představu, kdy otce Heaneyho do té řeky hodili. Prohlédněte si záznamy bezpečnostních kamer v okruhu pětadvaceti kilometrů. V Corku, Mallow, Limericku a Fermoy. Třeba tu dodávku cestou do Ballyhooly zachytily a my zjistíme, odkud přijela.“

„Dobrý nápad. Hned se na to vrhnu.“

Právě v tom okamžiku zaklepal na dveře kanceláře vrchní policejní inspektor Dermot O’Driscoll. „Máte minutku, Katie?“

„Samozřejmě.“ Na Dermota O’Driscolla si minutku našla vždycky. Byl to velký muž s rozcuchanou bílou kšticí a obličejem barvy naloženého hovězího, člověk z lidu, nadšený fanoušek ragby a hurlingu a ve volných dnech nezřízený piják. Katiino povýšení od samého začátku zapáleně podporoval a svou podřízenou hájil, kdykoli si myslel, že to potřebuje. Choval nesmírný respekt k jejímu „talentu na detektivování“, jak to označoval, a věřil, že ženy mají na lháře, podvodníky a prospěcháře nesrovnatelně lepší čich než muži. „Ženské vycítí žvásty na míli daleko,“ tvrdil přesvědčeně.

Strážmistr O’Rourke a detektiv O’Donovan z kanceláře odešli. Vrchní inspektor O’Driscoll vstoupil a masitou levou hýždí se uvelebil na okraji Katiina stolu. Ládoval se pirohem a čas od času si z břicha smetl drobečky.

„Tak jak to jde?“ zeptal se s plnými ústy.

„Na nějaké odhady je ještě moc brzo. Víc se dozvíme až z pitevní zprávy.“

„Věřila byste, že mi před chviličkou volali z kanceláře diecéze na Redemption Road? Monsignore Kevin Kelly, generální vikář.“

„Opravdu? A copak si přál?“

„Říká, že tu vraždu nejspíš vyřešil za nás.“

„Fakt? Já sice vím, že kněží mají být schopni konat zázraky, ale přesto by mě zajímalo, jak se mu to povedlo.“

„Po telefonu mi nechtěl nic prozradit a uctivě mě požádal, abychom se zastavili u něj v kanceláři na diecézi.“

„No proč ne, když nás požádal uctivě? A pokud tu vraždu vážně vyřešil, ušetří nám to spoustu času.“

Vrchní inspektor O’Driscoll dojedl piroh a oprášil si ruce od drobků. „Člověk nikdy neví, Katie. Přihodily se už podivnější věci. Před šesti nebo sedmi lety jsem vyšetřoval jedno ubodání v Sunday’s Well a byl jsem úplně v koncích. Neměl jsem žádné svědky, vražednou zbraň ani forenzní důkazy. Jakmile se ale v novinách objevilo jméno oběti, brnkl mi jistý kněz a řekl, že v den vraždy volal své matce, jenže ho špatně přepojili a on toho mrtvého chlapa zaslechl, jak se po telefonu hádá s jiným chlapem, a ten mu vyhrožoval, že do něj vrazí nůž. Jméno ten kněz neslyšel, jenom přezdívku Tazzer, ale oběť znala akorát jednoho člověka zvaného Tazzer, takže netrvalo ani půl hodiny a měl jsem ho pod zámkem.“

„Předpokládám, že ten kněz dostal odměnu.“

„Ne. Rozpočet to neumožňoval. Ale jednoho dne mu ji vyplatí v nebi, na to se můžete spolehnout.“

10

Když otec Quinlan opět nabyl vědomí, uslyšel vzdálený zpěv — vysoké, sladké, pronikavé hlasy sboristů ze Sirotčince svatého Josefa, jak zpívají „Ave Maria“. Otevřel oči a spatřil na stropě trojúhelník slunečního světla. Viděl rozmazaně a připadal si jako po nemilosrdném výprasku. V nose ucpaném zaschlou krví mu cukalo, ramena jej bolela a žebra měl natolik rozcitlivělá, že se musel nadechovat mělce a rychle. Kolena mu otekla a zdálo se, že má rozdrcené prsty u nohou, jako by mu po nich někdo opakovaně dupal.

Zabručel a zkusil se posadit, zjistil ale, že je k posteli přivázaný nylonovou prádelní šňůrou, a může tudíž zvednout hlavu jen o několik centimetrů. Navíc měl ztuhlý krk, takže po pár vteřinách musel hlavu zase položit.

Nacházel se kdesi v patře, v ložnici s ušmudlanými zdmi omítnutými vápnem a s podlahou pokrytou ochozeným, tmavě zeleným kobercem. Kromě postele tam bylo už jen prosezené křeslo z hnědé kůže. Podle staromódních výsuvných oken a rozpraskané loupající se omítky na stropě otec Quinlan poznal, že je v nějaké staré budově z devatenáctého století.

S námahou podruhé zvedl hlavu a na opačné straně ulice spatřil pastelové fasády krámků a nápis „Tom Murphy — Konfekce“. Okamžitě pochopil, že je ve třetím patře obchodní nebo kancelářské budovy někde na severním konci Patrick Street, hlavní nákupní třídy v Corku.

„Dobrý Bože,“ vydechl popraskanými rty a položil hlavu na postel. Soudě podle množství slunečního světla muselo být kolem jedenácté ráno. Pamatoval si, jak včera večer vyšel ze sakristie, zamkl za sebou, rozloučil se s paní O’Malleyovou a jak se domníval, že nedaleko jeho auta kdosi stojí ve stínu, nemohl si však vzpomenout, co se odehrálo potom. Dokonce si ani nevybavoval žádný výprask, třebaže bylo zjevné, že ho zbili opravdu důkladně.

Zaslechl, že kdesi dole někdo uhání po schodišti a bere schody po dvou nebo po třech, a vykřikl: „Haló! Vy tam! Je tu někdo? Pomozte mi, prosím!“

Uslyšel bouchnutí dveří, po němž se ozývalo už jen troubení aut, dusavé kroky z chodníku a rozechvělý zpěv „Ave Maria“.

„Prokrista, pomozte mi někdo,“ zopakoval tak tiše, že bylo zhola nemožné, aby ho uslyšel kdokoli kromě Boha a jeho andělů. Poté se začal modlit.

„Domine Iesu, dimitte nobis debita nostra, salva nos ab igne inferiori, perduc in caelum omnes animas, praesertim eas quae misericordiae tuae maxime indigent. Pane Ježíši, odpusť nám naše hříchy, uchraň nás pekelného ohně a přiveď do nebe všechny duše, zvláště ty, které tvého milosrdenství nejvíce potřebují.“

Uplynula téměř hodina. Vystoupení sboru při Sirotčinci svatého Josefa ne a ne skončit — „Kyrie eleison“, „Credo“, „Agnus Dei“ a pak opět „Ave Maria“. Otce Quinlana ta hudba nepovzbuzovala, naopak ho silně rozrušovala, jako by jejím jediným účelem bylo posluchače vyděsit. Ovšem, cédéčko Elements se těšilo velké oblibě, obzvlášť zde v Irsku, a pouštělo se naprosto všude — v obchodech, restauracích, dokonce i hospodách —, jeho ale znepokojovalo, že hraje stále dokola.

„Pomoc!“ volal zas a znovu, ačkoli nevěřil, že ho někdo uslyší. Pochyboval, že by jej přišli vysvobodit, i kdyby jeho křik zaznamenali.

Vtom bez jakéhokoli varování zarachotila klika a dveře do ložnice se otevřely. Otec Quinlan ze svého místa na příchozího neviděl, přesto tím směrem otočil hlavu a řekl: „Prosím! Je mi jedno, co jste zač, ale pomozte mi!“

Rozhostilo se ticho a pak se ozval tentýž hlas, který faráře oslovil předchozího večera na parkovišti před kostelem: „Tak vy stojíte o pomoc?“

„Co chcete?“ zeptal se otec Quinlan. „Potrestat mě?“

„Podle mě moc dobře víte, co chci,“ odvětil muž. „Řekněme, že kdyby spravedlnost byla dort, hodlal bych si z ní uříznout pořádný kus.“

„Nechápu, co tím myslíte.“

Muž na několik vteřin zaváhal, potom udělal pár kroků a postavil se vedle postele, aby na něj otec Quinlan viděl. Obličej měl dosud zakrytý rouškou s dírami pro oči a na hlavě mu seděla tatáž špičatá čepice jako předtím. Byl tělnatý, měřil zhruba metr devadesát a přes opasek pytlovitých šedých kalhot mu přečnívalo vystouplé břicho. Na sobě měl beztvarou šedivou bundu a flanelovou košili téže barvy. Ustavičně si třel ruce. Na otce Quinlana působil strašidelným dojmem a také se zdálo, jako by se kolem muže vznášel vlhký odér z neustálého pocení.

Jeho čepice se dvěma zašpičatělými klapkami na uši byla téměř půl metru vysoká a vyrobená z roztřepeného šedého hedvábí nalepeného na karton. Vepředu se skvěl černý symbol, který připomínal otazník, zrovna tak to ale mohl být zahradnický nůž nebo srp.

„Kdo jste?“ zeptal se otec Quinlan.

Příchozí si podivně, pisklavě odfrkl. „Na tom, kdo jsem, vůbec nesejde, otče. Stejně to nakonec všechno přistane ve stejném kýblu.“

„Zníte úplně jako malý Charlie Dooley. Jste Charlie Dooley?“

„To jméno mi nic neříká, otče. Lidi mě znají jako Cípala. Potřebujete, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost? Přejete si s někým srovnat účty? Pronásleduje vás nějaká ostudná vzpomínka, která ne a ne pominout, ať děláte co děláte? Obraťte se na Cípala a máte po starostech. Cípal za vás vše zařídí, na to se můžete spolehnout.“

„To vy jste mě takhle zmlátil?“ zeptal se otec Quinlan.

„Vy myslíte, že jste si to nezasloužil?“

„Vyzpovídal jsem se z každého lehkého i smrtelného hříchu, který jsem spáchal, kál jsem se a jsem si jistý, že mi Pán dal rozhřešení. Tak co po mně chcete? Ošklivě jste mi ublížil, to dobře víte, a já vás prosím, abyste mě rozvázal a pustil na svobodu. Myslím, že jste mi zlomil nejmíň dvě nebo tři žebra. Musím do nemocnice.“

Cípal začal při farářových slovech pozvolna vrtět hlavou a jeho špičatá čepice se pravidelně kymácela ze strany na stranu jako metronom. Potom kněz zmlkl a Cípal prohlásil: „To ani náhodou, otče. Obávám se, že vás čeká poněkud jiný osud.“

„Pak nechť se Bůh smiluje nad vaší duší,“ zachroptěl otec Quinlan.

Cípal nakreslil do vzduchu kříž. „I nad vaší, otče,“ odvětil.

S těmi slovy vytáhl velký zavírací nůž a se slyšitelným cvaknutím jej roztáhl. Otec Quinlan okamžitě přimhouřil oči a začal se modlit. Netušil, co se s ním stane, a úpěnlivě prosil o odpuštění veškerých prohřešků, na které zapomněl a z nichž se nekál, i škod, které snad neúmyslně napáchal. Především ale prosil o to, aby už nemusel dál trpět.

Z nějakého zvláštního důvodu mu na mysli vyvstala vzpomínka na to, jak jednoho letního odpoledne stál s matkou v kuchyni. Nemohlo mu být víc než čtyři nebo pět let. Matka zamíchala ve velké míse těsto na ovocný biskupský chlebíček, přidala do něj krupicový cukr a kandovanou kůru a potom přikryla mísu utěrkou, aby těsto nakynulo.

Nadzdvihl roh utěrky, ponořil do té bledě hnědé směsi prst, olízl ho a hned to zopakoval. Ještě teď cítil na jazyku sladkou chuť syrového chlebového těsta smíchaného s mlékem. Dosud viděl, jak skrz pelargonie v květináčích na okně dopadá do místnosti světlo. Náhle uslyšel, jak na dlaždicích zaklapaly podpatky, a došlo mu, že matka se vrátila do kuchyně. Utrhla se na něj: „Pro Kristovy rány!“ a uštědřila mu tak silný pohlavek, že upadl a udeřil se o nohu stolu. Neslyšel nic než jakýsi hlasitý zpěvavý zvuk a matčin zastřený křik. Cítil pouze bolest.

Tehdy se rozplakal, a jak teď ležel na úzké posteli a nad ním postával Cípal, rozvzlykal se znovu. Spíš z lítosti nad svým mladším já než nad tím pohmožděným a zoufalým starým mužem, v nějž se dnes ráno proměnil.

„Ale, ale, pročpak pláčete, otče?“ zeptal se Cípal ochraptěle. Sklonil se těsně k němu a otec Quinlan z jeho úst ucítil pach cibule. Cípal přeřízl prádelní šňůru, která kněze poutala k posteli, a povolil ji.

„Vida! A jste volný,“ řekl a otec Quinlan otevřel oči. Cípal si šňůru omotal kolem lokte, podobně jako když ženy navíjejí vlnu.

„Vy mě pustíte?“ podivil se kněz, s obtížemi se posadil a špičkami prstů si osušil mokré oči.

„Takhle milosrdný k vám zase nebudu, otče, to si nemyslete.“ Vzal otce Quinlana za levý loket a pomohl mu vstát. Kněz udělal krok vpřed, ale ve zlomených žebrech ho ostře píchlo, jako by jej Cípal bodl velkým kuchyňským nožem. Zalapal po dechu a musel se na chvíli zastavit.

„Já nemůžu… Nejsem si jistý, že to zvládnu… Možná bych si měl radši lehnout.“

„Jistě že to zvládnete, otče. Jdeme akorát do vedlejšího pokoje. To by bylo, aby tak umanutý člověk jako vy neušel pár metrů.“

„Já vážně nemůžu… musím si…“

Cípal ho však hrubě odvlekl ke dveřím, natolik hrubě, že otec Quinlan zaúpěl bolestí a klesl v kolenou.

„Já nemůžu, já nemůžu, Ježíši, já nemůžu…!“

Cípal jím opět trhl a zvedl ho na nohy. Tentokrát knězem projela tak mučivá bolest, že se mu zatmělo před očima a zmocnil se jej pocit, jako by měl každou chvíli omdlít.

„Nikdy byste neměl říkat nemůžu, otče. Přesně tohle jste učil svoje žáky, ne? Nikdy neříkejte nemůžu, vždycky říkejte můžu. ‚Fňukal snad náš Pán Ježíš Kristus, že nemůže, když na Golgotu vláčel svůj kříž?‘ Netvrdil jste to žákům, otče? ‚Bolest nás přibližuje Bohu.‘ “

„Prosím,“ plakal otec Quinlan.

Cípal si jeho úpění nevšímal, nahrbil se a protáhl kněze dveřmi do sousední místnosti, vlhké páchnoucí koupelny se zeleně proužkovaným linoleem a oprýskanými zelenými zdmi. Po levé straně stála obří staromódní vana s nohama ve tvaru lvích tlap a s kohoutky, které vypadaly jako ukradené ze strojovny na Titaniku. Vnitřek vany pokrývala rez a našedlá špína a z kohoutků bez ustání kapalo. Vedle vany byl záchod s rozbitým mahagonovým prkýnkem a nad ním viselo umyvadlo se zrcadlem. Zrcadlo bylo zamlžené, přesto se v něm jasně odrážela modrá obloha a ubíhající mraky jako matný obrázek svobody a štěstí, o které kněz zanedlouho navždy přijde.

Na stropě byla mezi dvěma výsuvnými okny připevněna kladka, z níž se houpal dlouhý provaz.

„Vy mě chcete pověsit?“ zvolal otec Quinlan zděšeně.

„To není úplně přesné, otče, ale svým způsobem ano. Slyšel jste někdy o estrapádě?“

„Ne, ne, to mi nemůžete udělat!“

„Ale ano, můžu. Jak jinak bych vás asi přiměl přemítat o příšerném kacířství, kterého jste se dopustil?“

„O žádné kacířství nešlo! To nikdy! Dobře víte, že jsme to dělali pro slávu Boží! Přáli jsme si otevřít brány nebeské, aby na nás dopadlo Boží světlo!“

Cípal si k němu stoupl tak blízko, že na něj otec Quinlan nemohl zaostřit. Ze silného pachu syrové cibule, který muži vanul z úst, se rozplakal podruhé.

„Pro žádnou Boží slávu to nebylo, otče. Oběma je nám dobře známo, pro čí slávu jste to dělali, a vy se k tomu teď musíte přiznat.“

„Mám se přiznat k něčemu, co jsem nespáchal?“

„Přiznáte se, že jste to spáchal.“

„To nejde. A je dočista jedno, co se mnou provedete.“

Cípal o pár kroků ustoupil. Tvářil se velice vážně, skoro ohleduplně. „Tohle vás bude bolet, otče. Právě proto měla inkvizice tuhle metodu v takové oblibě.“

Otci Quinlanovi zrudl nos. „Nemůžu lhát. Je nepřípustné, abych před soudem Boha všemohoucího křivě přísahal. Můžete se snažit, jak chcete.“

„Dobrá tedy.“

Cípal položil otci Quinlanovi dlaně na ramena a zatlačil na ně, aby si farář klekl. Za hrobového ticha uřízl kus prádelní šňůry, dal knězi ruce za záda a pevně mu svázal zápěstí, takže v nich takřka přerušil krevní oběh. Nato uchopil provaz, který visel od stropu, protáhl jej vzniklou smyčkou a zavázal.

Otec Quinlan o španělské inkvizici a estrapádě pochopitelně slyšel, a proto nedokázal potlačit zaúpění, které se mu dralo z hrdla. Cípal popadl konec provazu a trhl jím dolů, čímž kněze zvedl na nohy. Otci se nepodařilo spolknout výkřik bolesti. Cípal nepřestával škubat za provaz, až kněze nakonec za svázané, nepřirozeně vytočené ruce vytáhl vysoko do vzduchu. V tu chvíli se otec Quinlan poddal mukám a zoufale zaječel.

Vazy v jeho podpaží se s nepřeslechnutelným zapraskáním přetrhly a levé rameno, které si ve třinácti vykloubil při ragbyovém zápasu, vyletělo z jamky.

Cípal přitahoval, dokud se knězovy nohy nezmítaly nejméně čtyřicet centimetrů nad zemí, načež konec provazu omotal kolem vodovodních kohoutků a pevně jej zavázal.

„Nemám, z čeho bych se zpovídal!“ zalapal otec Quinlan po dechu. „Nemám, z čeho bych se zpovídal!“

Cípal před ním postával, tvář zakrytou a hlavu ozdobenou vysokou kuželovou čepicí. Vypadal v té masce směšně, ale zároveň hrozivě, jako nějaký zlý klaun.

„Jaký je to pocit, otče? Bolí to víc než cokoli, co jste kdy zažil? Přesně tohle tvrdí lidi, kteří si estrapádou prošli.“

„Nemám, z čeho bych se zpovídal! Bůh mi odpustil!“

Knězův obličej byl agonií popelavě šedý a oči mu vylézaly z důlků. Cípal měl pravdu — estrapáda nejenom že byla nejstrastiplnější věcí, jakou farář kdy zažil, ale také bolela mnohem víc, než pokládal za možné. Nepřestával se točit dokola, což výrazně zhoršovalo bodání v žebrech, a s každým pokusem se zvednout a ulevit si od bolesti se nervy a šlachy v jeho pažích dál trhaly.

Jak minuty ubíhaly a každá vteřina ho víc a víc přibližovala pekelnému ohni, začal postupně nabývat přesvědčení, že jeho hříchy jsou neodpustitelné a Bůh jej navzdory očekáváním nespasí.

„Zabijte mě!“ vyjekl. „Drahý Bože, snesu všechno, jen tohle ne! Zabijte mě!“

11

Duby lemovanou příjezdovou cestu, která vedla k úřadu diecéze Cork a Ross, zalévalo slunce. Vrchní inspektor O’Driscoll si falešně pobrukoval, spokojený jako medvídek Pú.

„Už jsem vám někdy vykládal, že jsem kdysi taky měl být flanďák?“ poznamenal, když Katie zahnula na parkoviště pro návštěvníky. „Máma si přála, abych jím byl, ale táta to nechtěl dopustit.“

„Opravdu?“

„Nechápejte mě špatně. Táta byl hluboce věřící, jak to u vlakových průvodčích ostatně bývá, existovaly ale dvě věci, na které nevěřil: margarín a celibát.“

„Nepovídejte,“ podivila se Katie.

„Opravdu. Tvrdil, že kdyby Bůh nechtěl, aby lidi jedli máslo, nestvořil by krávy, a kdyby nestál o to, aby muži smilnili, nestvořil by ženy.“

Katie sklopila stínítko a načechrala si vlasy. Měla na sobě olivově zelený kostým tvořený těsným sakem a úzkou pouzdrovou sukní a krémově bílou halenku s vytaženým límcem. John tomu říkal „Katiina vojenská uniforma“. Nosila ji, kdykoli měla domluvenou schůzku s mužem, na nějž hodlala zapůsobit svou přímostí a nesmlouvavým postojem ke zločinu.

Vystoupila z auta a společně s vrchním inspektorem O’Driscollem zamířila k nejbližšímu vchodu. Úřad diecéze se rozkládal na obrovském pozemku se spoustou stromů a polí, v prostorné kamenné budově, která vypadala jako něco mezi katedrálou a venkovským sídlem. Ze schůdků přede dveřmi sbíhali vážně vyhlížející mladí muži v kolárcích. Pět jeptišek, které v rozevlátých hábitech postávaly před úřadem, se shluklo do kroužku. Žvanily a pištěly jako rackové, když se perou o mrtvou tresku.

Do kanceláře generálního vikáře je doprovodil mladý kněz s tlustými brýlemi, vlasy zježenými v zátylku a předkusem. Pelášil po schodišti tak rychle, že mu málem nestačili.

Monsignore Kevin Kelly seděl za širokým dubovým stolem a bříška prstů opíral o sebe, jako by jeho netrpělivost rostla už od chvíle, kdy Katie a vrchnímu inspektoru O’Driscollovi zavolal.

Z vitrážového okna za jeho zády byl krásný výhled na svažité parkoviště před budovou i nedaleké střechy a věžičky Corku, které se v denním světle jasně třpytily.

Dvě zdi monsignorovy kanceláře byly lemované knihami vázanými v kůži. Třetí zdi, vykládané mahagonem, dominovala velká olejomalba zachycující předchozího biskupa Corku a Rossu Conora Kerrigana, jak oděný do hábitu a purpurové šerpy drží Bibli a ze všech sil se snaží působit svatě, ale pokud možno ne arogantně.

„Á, Dermote, mockrát děkuji, že jste mě navštívil,“ řekl monsignore Kelly, vstal ze židle a podal vrchnímu inspektorovi ruku.

Katie se generální vikář zdál na první pohled dost vysoký, ale když k němu přistoupila, uvědomila si, že se jeho stůl nachází velice blízko dveří a hodnostář ve skutečnosti měří maximálně metr pětašedesát. Byl pohledný po vzoru římských císařů — šedé vlasy měl sčesané dopředu a na nápadném nose se mu skvěl hrbol, měl ale přesně takové oči, jaké Katie odjakživa připadaly na mužích podezřelé: nadmíru lesklé a samolibé. Vy ženské, mně je jasné, na co myslíte, přede mnou nic neschováte.

Samozřejmě se někdy mýlila, přesto si o sobě ráda myslela, že dokáže poznat, který kněz porušil slib cudnosti, obzvlášť pokud ho porušoval často a na vlastní kůži se přesvědčil, jak silné umějí tělesné vášně být. Takoví kněží po ní obvykle kradmo pokukovali, lišácky a zároveň blahosklonně, jako by si ji bez potíží dovedli představit nahou, ale nehodlali se kompromitovat tím, že by to přiznali.

„S komisařkou Kathleen Maguirovou se bezpochyby znáte,“ prohodil vrchní inspektor O’Driscoll.

Monsignore Kelly vzal Katiinu ruku a stiskl ji, aniž by jí potřásl. Jeho dlaň byla hřejivá a zvláštně hrubá.

„Nikoli, zatím jsem neměl tu čest. Pokud je mi ale známo, komisařko, tak právě vaši detektivové loni rozbili ten rumunský gang, který vykrádal kostely, nemýlím se? Diecéze je vám za to nesmírně zavázaná.“

„Prosím, monsignore, říkejte mi Katie. Lidé od médií mi už neřeknou jinak.“

„Ach, ano, média! Kdopak by je nemiloval?“

„Proč ne, když slouží svému účelu?“ podotkl Dermot O’Driscoll.

„Posaďte se, prosím,“ vybídl je monsignore Kelly. „Dalo by se říct, že jsem vás sem pozval částečně právě kvůli médiím. Biskupa silně zneklidňuje, jakou na sebe vražda otce Heaneyho strhla pozornost a jakou senzacechtivost vyvolala. Jistě, jedná se o mediálně vděčnou událost, ale on si nepřeje, aby se to zbytečně nafukovalo. Zdálo se nám, že jsme to pobouření ohledně zneužívání dětí přestáli víceméně bez úhony, a teď tohle.“

Zvedl ze stolu včerejší vydání deníku Examiner, jehož titulní strana hlásala: „PEDOFILNÍ KNĚZ ZABIT Z POMSTY. POLICIE VYSLÝCHÁ OBĚTI ZNEUŽÍVÁNÍ.“

Dermot O’Driscoll popotáhl a řekl: „Ano, ten článek jsem zaznamenal, ale nad tím, co si v novinách usmyslí publikovat, bohužel nemám žádnou kontrolu.“

„Toho jsem si vědom,“ přitakal monsignore Kelly. „Naštěstí jsem přesvědčen, že vražda otce Heaneyho byla vyřešena. I když bych asi měl říct naneštěstí, protože se zdá, že se kvůli tomu nevinná duše odebrala ke svému Stvořiteli.“

„Pokračujte,“ řekl Dermot O’Driscoll. Katie věděla, jak je vůči amatérským slídilům skeptický. Upřímně si myslel, že většina z nich by nezvládla složit ani pitomou skládanku o dvou dílcích, natož vyřešit trojnásobnou vraždu drogových dealerů v Grawn.

S úsměvem, na němž bylo cosi téměř vítězoslavného, přisunul monsignore Kelly vrchnímu inspektoru O’Driscollovi pomačkaný list nalinkovaného papíru vytržený z laciného kroužkového notesu. Dermot O’Driscoll si text zběžně pročetl a podal jej Katie.

„Odkud jste ho vzal?“ zeptal se monsignora Kellyho.

„Včera pozdě v noci nebo dnes brzy ráno jej někdo hodil do schránky otce Lenihana v kostele svatého Patrika na Lower Glanmire Road. Otec Lenihan mi zavolal, jakmile ten lístek našel — přibližně v šest ráno. Nařídil jsem mu, aby o tom s nikým nemluvil a okamžitě mi jej přinesl.“

„Vy jste mu neřekl, ať se obrátí přímo na nás?“

„No, ne,“ pokrčil monsignore Kelly rameny. „Co kdyby šlo o falešný poplach? Navíc jsem měl pocit, že bude moudřejší, když se na ten vzkaz nejprve podívám sám, abych neplýtval vaším drahocenným časem.“

Vy jste mi ale slizoun, monsignore, pomyslela si Katie. Samé obezřetné úsměvy a vyjadřování.

„Počítat s tím, že lidi budou mrhat naším časem, patří k policejní práci,“ namítl O’Driscoll.

„Toho si cením,“ řekl monsignore Kelly. „Ale co by se změnilo, kdybych vás zavolal hned? Když otec Lenihan ten dopis našel, stejně už bylo pozdě. Pochopitelně mě vedlo přání vyvolat co nejmenší rozruch. Musím se ostatně ohlížet na reputaci diecéze a zájmy Brendanovy rodiny, na to nezapomínejte, Dermote.“

Katie dočetla dopis. Byl napsaný zelenou propiskou, v níž patrně docházela náplň, a úzkými písmeny nakloněnými doleva.

„Mým příbuzným, přátelům a hlavně otci Lenihanovi.

Nijak se nestydím za to co jsem spáchal, ale vím že v očích Boha a zákona budu muset zaplatit a radši bych zaplatil způsobem, který si sám vyberu. Otec Heaney mně v Sirotčinci svatého Josefa mockrát zneužil a já i po všech těch letech musím dennodeně myslet na to co jsem ho nechal udělat a co jsem na oplátku dělal já jemu. Jak víte, nikdy jsem neměl přítelkyni ani manželku, dokonce jsem si nedokázal představit, že bych se někdy s nějakou ženou tělesně zblížil, poněvadž jsem byl toho názoru, že sotva bych se svlékl, poznala by na mě co se mi přihodilo. Cítil jsem se, jako by moje tělo bylo od hlavy až k patě potetované černými prsty otce Heaneyho, které ze sebe nadosmrti nesmyju. Každé ráno a každý večer se drhnu bělidlem, ale čistý si ani pak nepřipadám. Všechny ty řeči o zneužívání, které se několik posledních týdnů vedou ve mě vzbudily příliš mnoho vzpomínek a způsobily mi příliš silná muka. Šílená hanba mi brání spát. Usoudil jsem, že klidu a míru dojdu, jen když otce Heaneyho připravím o život, podobně jako on mně připravil o ten můj. Osobně s tím skoncuju a až si tenhle dopis přečtete, bude po mě. Vím, že to co se chystám provést se pokládá za smrtelný hřích, ale copak může být hřích zabít se, když vás beztak dávno zabili?

Sbohem a Bůh vám žehnej

Brendan Doody.“

„Kdo je Brendan Doody?“ zeptala se Katie.

„Chodí — chodil — vypomáhat do kostela svatého Patrika,“ odpověděl monsignore Kelly. „Pracoval po celém Saint Luke’s Cross, pro každého, kdo mu zaplatil. Zahradničil, umýval okna, tu a tam dělal dekorace, takové věci. Setkal jsem se s ním jen několikrát, ale působil na mě jako podivný chlapík. Neustále si něco brblal pod vousy. Skoro jako by se s někým dohadoval.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozbití andělé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.