Poklad duše

Šarlota Santini

Z českého originálu Poklad duše

Odpovědná redaktorka Jana Pátková

Grafická úprava Jana Pátková

Vydalo nakladatelství: Pátková Anna – Santini 8. 7. 2015

eknihysantini.cz

Vydání první

ISBN 978-80-88014-44-7 (pdf)

ISBN 978-80-88014-03-4 (epub)

ISBN 978-80-88014-76-8 (mobi)

A lidi už nemilují

Má pro strach uděláno,

slepá pýcha,

z nouze osamělá.

Pokorný štěkot

bestie krvelačné.

Těžká dusnost,

prachu velkoměsta.

Ubohost dutých lidí,

na cestě do práce.

Nechutnost mešní písně,

na parapetu periferie,

kráčí sebevrah.

Na okraji,

krok před smrtí.

Lká o životě,

který neprožil.

Kouř továrních komínů

a šedivá atmosféra

lidských domovů

a snad i jejich srdcí.

Zastřená víčka

večerní rosou,

Krupobití strachu,

na zápraží,

studeného bytu.

Bez květin

a bez lidí….

Figurky na profilu globusu.

Malá, kulatá krabička na srdce.

Hraje s ní kuličky,

malý hošík v parku.

Moře se přelívají,

vzduch se přesívá,

přesýpacími hodinami.

Zrnko po zrnku,

na pláži Havaje,

sucho v krku,

oáza v Sahaře.

Z palem padá suchý déšť

a lidi už nemilují.

Satan dává rozhřešení

ovdovělé panně.

Náhrdelník se přetrhl

a perly tečou do kanálu,

špinavou ulicí,

mezi mrakodrapy.

Vypsanou propiskou píše nekrolog,

učitelka základní školy,

za prohřešek chlapce z 2B.

Lidé tiše umírají sami,

protože lidi už nemilují!

Básně

Básně jsou pro lidi,

básně jsou naše svědomí,

kdo umí naslouchat,

kdo se v nich uvidí,

kdo se v nich obžaluje

a kdo se v nich odsoudí.

Památka Baudelaira leží v prachu

a Rimbaud si připadá zbytečný.

Co vlastně tenkrát chtěli říct,

kdo je dokáže bídně napodobit?

Že by to byl Verlaine?

Jen srdce planoucí ohněm,

umí číst bolesti staletí.

Uctít památku těch dokonalých.

Viděli před staletími,

co vidím v druhém tisíciletí.

Bídu se strachem se snoubící,

lásku se zkažeností zaměňující,

dobrotu s nenávistí se střídající.

Sundat růžové brýle je risk,

že se pozvracíme.

Přichází nový Řím,

nová Apokalypsa,

nová zkaženost.

Zachrání nás jen prohlédnout.

Bez lásky

Nechutnost bezcitného citu,

prýštící smolná tříšť,

z ženské rány bolesti,

na srdci u baru,

se sklenkou laciné whisky.

Mezi roztaženým krokem,

pohled na vzdouvající se ňadra.

V mužských kalhotách,

už taky něco stoupá!

Vystoupat třípatrový dům,

a s posledním pohybem,

vydechnout.

Usměvavá ústa laskají,

plod z dubu.

A truhlář opracovává ňadra,

nahé dívčiny,

trpící celibátem.

Zloba posledního rozhřešení,

při posledním pomazání,

na smrtelné posteli.

Zhanobená nevinnost dívky,

co nezná cudnost,

ni tlukot lidského srdce.

Bezohlednost

Osm minut po půlnoci,

tři trylky zbývají do rána.

Tma se tiše plouží ulicí,

paneláky praskají ve švech,

švábi vylézají z děr

a lidi lžou.

Bolnou ulicí kráčí kazatel,

v hlavě se mu myšlenky honí,

jeho srdce roní slzy

a lidi lžou.

Někde dole v Mexiku,

hýká starý osel,

milostnou píseň,

lká nazdařbůh

a nikdo mu nedal nažrat.

V prachu Malé strany,

leží obchodník s veteší,

lidi zakopávají

a tiše nadávají,

vetešník leží v krvi

a lidi to ignorují.

Se strachem to vře,

srdcem mladé panny

a stará panna nadává,

nad smrtí nebožtíka

a lká nad dluhy,

které jen zanechal.

A lidi jsou bez citu.

Slabostí postižený toreador,

hledí oko proti oku,

zuřivému býku,

lidí chroupou popcorn

a gladiátor padl!

Za vlast.

A lidem je to jedno.

Ospalá rozhledna

dřímá samotou,

vzpomíná na lásku,

vzpomíná na lidi,

vzpomíná, že dříve

se ještě lidi milovali.

A lidi to nevědí.

Je první jarní den

a nic se neděje.

Probouzí se příroda,

ale lidi se neprobudí.

Lidé se rodí a umírají,

ale už nemilují.

Láska je pocit,

že ŽIJEM.

Bez srdce

Nemocniční pach

a bahenní kal.

Hrůza před smrtí

a prošla občanka,

záruční lhůtou.

Touha po reklamaci,

na vysoký úrok.

Na zpackaný život.

Blýskne se břitva,

v záři Helénského slunce.

Topí se potápěč v Rudém moři.

Hrobník počítá dušičky.

Hastrman zakopává o náhrobky

a žabka carevna ztratila….

kalhotky.

Smutek se rozlévá pokojem,

v koupelně teče kohoutek.

Opravář chodí vždycky včera.

Na mokré ulici deštěm,

skáče dívenka panáka

a diví se divu,

že neumí mluvit.

Slova nemůžou vykřiknout,

co skutečného leží na srdci.

A tak dívenka nemá srdce.

Bez šance

Ptám se tě,

ty bídný červe,

kdy si začal takhle žít?

Bylo ti třináct,

nebo možná víc?

Chytil ses špatný party

a teď už jedeš,

do stanice „konečná“.

Věděl si to!

Byla to špatná parta,

ale tys měl doma problémy.

Hádal ses s rodičema

a nechtěl si uznat vlastní chybu.

A teď seš tady!

V prázdném bytě,

bez stolu a postele,

zůstal si tu sám,

se svými abstinenčními příznaky.

Uvědom si jednu věc!

Ta mátoha, co sebou cuká,

na chladné zemi,

seš ty!

Mít tu zrcadlo,

tak by si neměl stejně odvahu,

podívat se pravdě do tváře.

Jiný kluk tvého věku,

by měl sedmdesát, osmdesát kilo.

Co máš ty?

Bídných padesát.

Venku je zrovna prosinec,

snad už je i Štědrý den.

Lidi maj ozdobený smrčky

a pod nima zasraný dárky.

Kolem něj seděj ty tvý zasraný rodiče,

veselí se a seš jim ukradenej.

Jo fotr, ten ti naposledy řekl,

že takovej zkurvenej bastard,

nemůže být jeho syn.

Ale spletl se.

Ty víš, že jsou to tvý rodiče.

Ty zkurvenci se na tebe prostě vykvajzli.

Ty nemáš ani teplý hadry na sebe.

A co s hadrama!

Ty chceš zase tu svou zkurvenou dávku,

tvůj nejlepší vánoční dárek.

Ani nevíš,

jak dlouho budeš ještě vnímat,

že žiješ.

Možná seš už mrtvej,

možná už je fakt po tobě.

Včera sis dal tu hnusnou dávku,

levnej brak,

trhá ti to všechny vnitřnosti.

Víš vůbec,

že ti tečou slzy?

Nad myšlenkou,

že tě tu zítra najdou,

mrtvého v tom tvém brlohu.

Řeknou rodičům tu zprávu.

Nestojíš jim ani za to,

aby ti šli na funus.

A ty to víš!

Už není cesty zpátky.

Je ti sedmnáct,

dva roky na heráku,

začalo to na haši,

a teď seš na kaši.

Nevěřil si tomu,

a nakonec tě to stejně zabilo.

Bolest posledního valčíku

Zvony bijí,

do rozbořených zdí,

staré továrny.

Slunce zatemňuje,

blesky na nebesích.

Smutný vítr ošlehává pohraniční balvan.

Osten žárlivosti,

v každém tónu,

libé hudby,

bolestný šepot srdce,

tepání v hladové lebce.

Ruce spílají k peklu,

prosebně křičící:

„Vem si mě,

sladká dobrotivosti!“

Z továrny opadl další kousek omítky.

Úlek v dětských očích.

Jiskřička zaplane,

brzké záhuby.

Zvol smrt

a budeš žít navždy.

V rudých šatech,

spálených krví,

zatančíš poslední valčík.

Bratr smrt

Bezradný dům se chvěje,

chvěje se i dech,

základy hýbá tlukot srdce.

Ve sklepě dupou vousatí potkani,

z kůže se svlékají,

záchvěv orgasmu,

na sklonku jara.

Kdo se bojí,

musí do lesa,

zhebnout!

Jen tak lehce v podvečer,

s úsměvem radostných očí,

tunelem za světlem,

kudlou v zádech,

proudí krev injekční stříkačkou,

do rány zbohatlého bezdomovce,

morem zachráněn,

se smrtí se pobratří,

při sklence morfia,

s hlaholem do rána,

zmáhá je únava.

Bratr smrt

a zkurvysyn.

Tlachá o budoucnosti bezdomovce.

Budeme žít?

Jak bezvěrci,

trnem nad obavou,

jak truchlivci,

skapeme nad popravou.

Jak světci,

staneme se potravou.

Na prsou zhýralých,

povstává těžký hřích,

z vod duše kalných,

neuvědomit si dřív.

Neuvědomit si podstatu,

že jsme zkažená planetka,

není žádného návratu,

zubožená prostitutka,

bude vyprávět o bolesti,

o bolesti dnešních dnů,

pelešení má již dosti,

pláče plná úzkosti a strachu.

Pozná ještě lásku?

Co po ní zůstane?

Záznam v trestním rejstříku,

její srdce nikdy nevzplane.

Trpíme své životy bez lásky

a nikdo nám nedá záruky.

ŽE BUDEME TAKY ŽÍT.

Co je to láska?

Zvedni oči,

slyšíš tvary stříbrného měsíce.

Je hluboký a tichý

jako tvá duše,

když podléhá lásce.

Buší tvá ruka,

jako kapky deště,

na srdce lásky.

Prsty klapou a šepotají…

Láska není slovo.

Láska je cit.

Láska je hloubka.

Láska je radost.

Láska je bolest.

Láska pohltí.

Lásky se bojíš, protože to není slovo,

protože je to cit,

protože je to hloubka,

protože je to radost,

protože je to bolest,

která tě pohltí.

Už neposlouchej svůj stříbrný vítr.

Neposlouchej.

Musel bys neutéct,

ale už se stalo.

Tak zapomeň na slova, na city, na hloubku,

na radost a na bolest,

která ti dala žít.

Divnej sen

Je to dávno,

co patřil mi svět,

svět snů,

bláhových snů.

Tíží mě tíha,

větší jak dřív,

z pocitu,

že je to tak.

Život je prázdný.

Prázdnota několika úsměvů.

Život není těžký,

jen jiný.

Dýchá se těžce,

jako olovo.

A táhne k jádru,

Je to víc.

Je to skutečnější,

slzavější, ubožejší.

Žádný fanfáry.

Ani černá ani bílá.

Je to hmatatelná šeď.

Míjím stejné domy,

stejné výlohy obchodů,

každý den.

Můj život se vešel,

do krabičky,

do jednoho města,

do jednoho domu.

Mám strach,

Pryč je odvaha,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poklad duše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.