Věřím na osud…
aneb příběh Kathy Riwellové

autor: Věra A. Jorová

Věnováno mé nejdražší dceři.

Část I.

“Člověk považuje svůj osud za cosi cizího, protože nechápe jeho spojení se sebou samým – události, které ho postihnou, jsou jen aktualizací jeho myšlenek.“

/R. W. Emerson – esej Osud/

PROLOG

Stojím jen kousek od strmé rokle. Ztěžka oddychuji a hledím na šedé mraky plynoucí po obloze. Nemohu se pohnout z místa, nohy mám ztuhlé, jako by přirostly ke skále. Vítr, který se zčistajasna zvedá od země, si začíná pohrávat s mými šaty a vlasy. Prudce je nadzdvihne a zas zlehka pohladí, celou mě olizuje chladivým větrným jazykem.

Neměla by ses tam podívat, Kathy? No tak, přesvědč se, že je po něm! nabádá mě vnitřní hlas už pěknou chvíli. Uvažuj, nemohl ten pád přeci jen přežít? To ne! Musím se ujistit, že tam opravdu bezvládně leží. Alespoň kousek z něj, když uvidím v té polotmě – , jen kdyby se dalo čeho chytit?

Mraky na obzoru se naráz shlukly a zčernaly, blíží se bouře. Měla bych rychle zmizet, než do mě udeří blesk a odporoučím se za tím, který mi chtěl udělat ze života peklo. Sílící vítr se do mě víc a víc opírá. Popohání mě: Tak už se rozhodni, pomohu ti za ním, nebo rychle pryč!

Hledám v podřepu cokoli k zachycení. Nahmátnu vyčnívající kus skály, akorát pro mou dlaň. Drží pevně, neměl by povolit. Zbývá jen nakouknout dolů. Hlavou mi probíhá zrychlená scéna hrůzy, která se tu před chvílí odehrála. Táhl mě za ruku až sem, nohy se mi motaly a byly jak z olova. Musel mě něčím omámit? Stále nemohu uvěřit, že dole jsem měla skončit já! Jeho odporný plán nevyšel.

Nesnáším výšky, dělá se mi zle i v londýnském Doubledeckeru, přesto se snažím nahlédnout přes okraj… Marně. Úchyt je daleko, nejde to. Musela bych se pustit té jediné opory, ale to bych…

Vzhlédnu zoufale k nebi: „Pane bože, slyšíš mě? Nechci ještě zemřít!“

Všemohoucí odpovídá mocným zahřměním a zablýsknutím v dáli. Začíná pršet.

Vzdávám to. Je mi zima, jsem vysílená a v krku mám Saharu, jako bych absolvovala alkoholový maratón. Lezu po čtyřech, pryč od smrtící pasti jak vyčerpané zvíře, které opouští území boje. Ale vítězně, já přeci vyhrála!

„Dobře ti tak, surovče, nic jiného nezasloužíš!“ Můj vzkaz, směrovaný k rokli, rezonuje ozvěnou mezi skalami. Těžko říct, co si teď přeji víc, aby mě slyšel, nebo už raději ne? Vztyčím se a běžím k domnělé silnici. Déšť se náhle mění v krupobití. Za ten dar z nebe děkuji, i kdyby se nezabil volným pádem, tak nahoru se po mokré a kluzké skále nedostane. Jsem na dně svých sil po tom zápasu, ale kdo je na tom hůř? On! Artur Riwell, ten agresivní despotický tyran, šéf psychiatrie a bohužel i můj manžel.

Setmělo se rychle, pomalu nevidím na cestu a nemohu se orientovat. Kde je to zatracené auto, kterým mě přivezl? Krčím se pod zítkou nízkého rozpadlého stavení a čekám, až ta pohroma trochu ustane. Necítím nohy, jsem promrzlá a ty kroupy příšerně štípou.

Snad jsem nenechala nic v autě? Až ho najdou, mohla bych být podezřelá. Nemohu si vzpomenout, mám okno. Jedno vím jistě, chybí mi kabelka, která letěla s ním. To když mě chtěl s její pomocí svrhnout dolů, pustila jsem ji. On se nepustil – smůla. Ještě teď slyším jeho zoufalý výkřik a drkotání kamení, které ho provázelo. Vzpomněla jsem na Rolling stones. Poněkud sarkastické, uznávám, ale v té chvíli příznačné.

Uběhla jsem jistě celou míli, vůbec nevím, kde jsem. Toužím být odsud rychle pryč, chci domů! Musím najít silnici a někoho stopnout. Co si ale pomyslí, Kathy, až tě spatří v tomto stavu, nemáš doklady, třeba tvé pravdě neuvěří? A odvezou mě rovnou na policii! Přeci jen byl známá, vlivná a uznávaná osoba. Na oko Archanděl Gabriel, ve skutečnosti – Asrael, anděl smrti! Je tedy potřeba něco věrohodného vymyslet. Ale teď mě nenapadá vůbec nic. Cítím jen únavu, žízeň a chlad.

Krupobití se přehnalo, déšť však neustává a ta příšerná tma mě děsí čím dál víc. Potřebuji pomoc, sama se odsud nedostanu. Odhodlaně vystupuji z úkrytu a opatrně našlapuji. Oči i uši mám nastražené. Mokré šaty se mi lepí na tělo, mé dlouhé vlasy splývají obtěžkány vodou a rozedřené nohy pálí.

Rukama, nohama šmátrám kolem sebe a začínám se orientovat ve tmě. Rozeznávám kmeny stromů, jeden vedle druhého. To ne! Musím zpátky a ne hlouběji do vlhkého tlejícího lesa, to bych se dočista ztratila, ale kudy z toho ven?! Čím dál víc propadám panice. Napjaté ticho naráz protne zvuk párání mých šatů, zasekly se do trnitých větví. To snad ne! Zoufale sebou zmítám. Za chvíli tu budu pobíhat nahá! Neboj, nebudeš, utopíš se v bažině. Necítíš to? Tvé sandály se právě ponořily do něčeho blátivého a slizkého! Pomyšlení vdechovat bahno mi nahání větší hrůzu, než to hrobové ticho, kdy je slyšet jen můj přerývavý dech.

Sláva! Po několika těžkopádných krocích, cítím zas pevnou půdu pod nohama. A teď, jako bych zdáli zaslechla zvuk vozu? Přibližuje se a už je zřetelný, snažím se zavětřit směr. Z jedné strany les, z druhé bažina, za mnou chladná zřícenina. Zbývá tedy cesta přímo! Tam musí být silnice. Rychle! Záblesk reflektorů magicky přitahuje a dopředu mě žene pud sebezáchovy. Větve a trní mi znovu drásají tělo a z šatů moc nezbývá. Teď však nemyslím na bolest, musím jakkoli zastavit ten vůz! Nemohu popadnout dech, ale nohy mě sami nesou vpřed. Ježíši, buď se mnou!

Vtom mě prudce oslní světlo a já dopadám na rozmáčenou zem. Konečně záchrana, vydechnu a pak… ztrácím vědomí.

I.

Píše se rok 2000 – Východní Anglie.

Na panství Zewington po dvou dnech hlubokého spánku.

Několikrát mě život nemile překvapil, naposledy, když Artur Riwell odhalil svou skutečnou tvář. A teď znovu. Proč se probouzím v neznámém prostředí?

Svírá mě podivný pocit nejistoty, nepříznivě ovlivňující mé myšlenky. Stále spím, nebo to byl jen hrozný sen? Co se vlastně stalo? Nemohu si vzpomenout.

Je tu šero. Jen přes zatažené okenní závěsy se sem vtíravě vkrádá slunce. Uprostřed vysokého stropu, pokrytého ornamenty, visí na řetězu velký křišťálový lustr a tlumený zvuk těžkého kyvadla hodin dává tušit, že se nejedná o nemocniční pokoj. Jak jsem se tu proboha ocitla? Chci se nazdvihnout a porozhlédnout, avšak prudká bolest těla mě sráží zpět na lůžko. Zatmí se mi před očima. Žádný sen, ale skutečnost!

Pomalu se rozpomínám – rokle, déšť, zima, tma, strach, bolest… a víc nic. Pod přikrývkou je však příjemné teplo a já zjišťuji, že jsem docela nahá. Vypadá to, že mé šaty přeci jen vzaly za své. Zpoza mé robustní postele vykukuje drobný stolek a na něm štíhlá váza s bílými růžemi. Zaměřím také žíznivý zrak na sklenici, naplněnou po okraj. Ráda bych se napila, nemám však sílu ji udržet, s tříštivým zvukem dopadá na podlahu. Vždyť ten rámus by přeslechl jen hluchý, každou chvíli musí někdo přijít.

Nikdo nepřichází.

Ach, ta nesnesitelná žízeň. „Ha… ha… lóóó!“ vydere se mi z plic skřek, až se sama leknu a ostře mě píchne na prsou. Neboj, Kathy, oni přijdou. Přeci se o tebe někdo postaral, jinak bys tu neležela. To má logiku, uznávám. Nezbývá než čekat.

* * *

O hodinu později, o poschodí níž.

Ve vstupní hale zewingtonského sídla, jindy tak tiché jako celý dům, kde z každého rohu dýchá staletí, je to ráno nečekaně narušen zaběhlý klid.

„Proč jsi mi nezavolal ještě tu noc, Deane? Neměl si náhodou také volat příslušné orgány? Říkal si, že nemá doklady. Myslíš, že se bez důvodu producírovala o půlnoci v lese sama a polonahá? No, co mi řekneš na to, že ji tu máš dva dny a ani nevíš, kdo to je? A vůbec, já přijedu z takové dálky, dům prázdný, nikde nikdo.“ Libi Zewigová vrtí nechápavě hlavou a s malým zavazadlem v ruce usedne unaveně na sofa, to značí, že končí s uvítacím proslovem. Zapálí si Chesterfildku, lačně nasaje kouř a zabodne zrak do syna. Očekává přijatelné vysvětlení.

Dean Zewig je sice poněkud zaskočen sprchou slov, která ho zasáhla na prahu domu, vystavěného ve stylu windsdorských zámků, ale i tak se tváří nevzrušeně.

„Promiň, máti, byl jsem ve stájích a Berta jela nakupovat. Mimoto jsme tě čekali až zítra. Ale dobře, že jsi tu. Chystám se totiž do Londýna a potřebuji s tebou projednat důležité věci, které nejdou říkat po telefonu,“ odloží pracovní vestu, holínky a přisedne k matce.

„Máš jistě na mysli neuváženost s tou ženou?“

Dean zavrtí hlavou, o ni přeci vůbec nejde, má na srdci jiný problém. Ale vidí, že máti nebude mít klid, dokud tu příhodu s neznámou neobjasní.

„K té ženě ti mohu říct jen tolik, že skutečně nevím, co je zač, to máš pravdu. Snad se to brzy dozvíme. Můj dobrý známý, doktor Jeremi, znáš ho přeci. Vyšetřil ji ještě tu noc z pátku na sobotu, když jsem ji přivezl.“

„Vím, ale volal si až včera a to byla neděle. To kvůli té ženě si byl tak popletený a zmatený? Ničemu jsem nerozuměla.“

„Musela prožít těžké chvíle,“ odpoví Dean zamyšleně. „Má lehký zápal plic a tělo samý šrám. Sám jsem zvědav, co se tam přihodilo. Naložil jsem ji do auta, hned co vyběhla z Vyloňského lesa, upadla a zůstala ležet u silnice. To je celé, víc toho zatím nevím.“

„Tím spíš má být v nemocnici. Nechápu tvůj úmysl? Byl si rozrušený, naléhal si, abych přijela, že prý máš důležité plány. Mlel si páté přes deváté! Nediv se, že jsem tu už dnes. Až se zabydlím a převléknu, promluvíme si. Zajímá mě například, co na to říká tvá snoubenka, nepochybně s tím souhlasí?“

Je mu jasné, že si teď matka s chutí rýpla, posedlá plánem oženit ho. Ale o tom s ní musí také mluvit, už to nemůže déle odkládat. Ne však zde v hale, s akustikou koncertní síně. Nejistě poposedne. Jak je řeč o jeho nastávající, pokaždé ztrácí sebejistotu. Prsty si prohrábne tmavé vlasy a sklopí zrak. „Amanda nic neví, zatím.“

„Hm, to se dalo čekat. Ale vždyť je to tvá budoucí žena! Nemůžeš si tu jen tak ubytovat nějakou nalezenku. Co tomu řeknou lidé? Znáš vůbec jméno té…“

Dean se prudce vztyčí ze sofa, ale snaží se ovládnout: „Už jsem ti řekl, že zatím ne. Ještě jsem s ní nemluvil, stále spí.“

„Skvělé, synu!“ zvolá Libi afektovaně. „A co jí budeš vyprávět, až se probere? Jestli se vůbec probere. Co s ní zamýšlíš?“

„Pochop, máti, byla to nečekaná situace. Neviděl jsem jiné řešení. Dostalo se jí první pomoci, na tom není nic zlého, ba naopak. Než se uzdraví, zůstane tu. Smiř se s tím.“

„Ale, Deane…“

„Děkuji, žes přijela, vážím si toho. Teď však musím neodkladně do města. Jak jsem řekl, nečekal jsem tě. Běž si odpočinout, promluvíme si, až se vrátím. Probereme všechno, abychom měli oba klid.“

Jeho hlas zní už zase sebejistě, ale ještě před pár dny, si tak jistý nebyl. Bude potřebovat hodně odvahy, chystá se matce sdělit vážnou věc a ta nečekaná páteční příhoda mu dodala kuráž. Na druhou stranu nechce, aby na něj zanevřela kvůli jeho rozhodnutí, které se netýká jen plánované svatby, ale i Zewingtonu. Obezřetnost bude na místě.

Libi odevzdaně kývne. „Dobrá, jdu nahoru. Ale stejně bych přijela, i kdybys nezavolal. Musíme projednat svatební záležitosti.“

„No právě,“ prohodí Dean úsečně. „Ukaž, pomohu ti s taškou,“ nabídne se, i když její zavazadlo obsahuje, jako vždy, jen kosmetiku a pár knížek.

Oblečení s sebou Libi nevozí, toho má ve svém pokoji plné skříně. Pokaždé, když přijede ze slunné Itálie, převlékne se do usedlého stylu, snad aby splynula s domem. Tak jako se herci v kostýmech snaží zapadnout mezi kulisy a dobu, ve které hrají.

Mlčky stoupají po dřevěném obloukovém schodišti. Libi je unavena z cesty a Dean myslí na neznámou za dveřmi, jen pár kroků od pokoje matky. Tak trochu váhá, zda neudělal chybu, neunáhlil se? Máti má v lecčem pravdu. Až se ta žena probere, co jí poví? Ani sobě nedokáže odpovědět, proč ji přivezl právě sem.

Vzpomene na noc před dvěma dny, kdy se vracel od Amandy. Měla opět tu svou zatrpklou hádavou náladu, ve které si libuje. Jednu z těch svých inventurních chvil, při kterých přichází na přetřes všechno, čím se proti ní provinil. Je jedna z těch, které se potřebují hádat a usmiřovat. Ale Deana to přestalo bavit už dávno a ten večer jeho trpělivost přetekla. K jejímu úžasu se o půlnoci sebral a odjel. To nečekala a nezmohla se na slovo. Cestou v autě se mu honilo hlavou, jak ten vztah ukončit. Vždyť to je stále stejná opakující se fraška. Nesmyslné hádky pro malichernosti a krom toho si připadá jako štvaná zvěř, kvůli té svatbě. Má to denně na talíři. Ne, tohle nemá zapotřebí, řekl si. V té chvíli se utvrdil, že Amandu nemiluje. Netouží po ní jako muž po ženě a že celé to zasnoubení byl velký omyl. On nemá v úmyslu se s ní oženit, vlastně nikdy neměl.

Touží po jiné, po dívce ze svých snů, s bílou pletí a dlouhými světlými vlasy. Ví, že je to naivní, ale pokaždé, když k němu ulehá, je tak skutečná. Jen do tváře jí nikdy neviděl. Ne, že by ji odvracela, ale chybí, je zastřena mlhovinou, jako by čekala, až ji sám dosadí.

Když tak za volantem svého Austinu dumal, jak se nejlépe vyhnout chomoutu, který mu matka s Amandou přichystaly a míjel serpentiny, světlomety zachytily postavu ženy v potrhaných šatech. Zdálo se mu, že vidí přelud. Vypotácela se z lesa a padla do nízkého porostu vedle krajnice. Zastavil. V první chvíli ho napadlo, jestli nemá vidiny. Byl z té hádky s Amandou tak rozrušený, že by se ani nedivil. Vzal baterku, vystoupil z vozu a přelezl svodidla. Ležela v mokré trávě, celá se třásla, byla promrzlá a vyčerpaná. Jednal rychle. V náručí ji odnesl do auta a přikryl dekou. Ani na okamžik ho nenapadlo, odvést ji jinam než k sobě domů. Na Zewington to byla slabá půlhodina. Pokaždé, když na ni pohlédl, viděl raněného anděla, spadlého z nebe. Oči měla zavřené, nemluvila, jen ztěžka oddychovala. Zubožená, ale krásná. Dlouhé vlasy barvy obilí, jako ta ze snu. Když si uvědomil tu souvislost, jeho srdce se náhle rozbušilo. Ano! To byl ten impuls, to byl ten důvod, proč ji neodvezl do nemocnice jen o tři míle dál. Tehdy o tom nepřemýšlel, rozhodl se podvědomě a udělal, co mu řeklo srdce, pokládal to za správné. Ale copak může matce vykládat o svých snech? Vysmála by se mu.

Bylo něco po půlnoci, když na Zewington po rychlém telefonátu dorazil přítel Jeremi, aby neznámou prohlédl. Nezjistil žádná závažná poranění, konstatoval pouze lehký zápal plic a celkové vyčerpání. Teď jezdí každý den a sleduje stav pacientky. Podle jeho slov, je z nejhoršího venku.

Za dveřmi, kam se chystá vstoupit, je ticho. Zato šramot z pokoje odnaproti, kde se zabydluje jeho svérázná matka, se nedá přeslechnout. Rád ji zase vidí, to ano, ale kdyby nutně nepotřeboval, aby s ním odjela do Londýna, nezavolal by ji, už kvůli té ženě. Upraví si neposlušné vlasy a límeček u košile, ledabylým pohybem ruky si přejede po plátěných nohavicích kalhot a zaklepe. Chvíli čeká a pak bez vyzvání vejde. Přes závěsy do pokoje zlehka prosvítá slunce. Zčásti osvětluje spící tvář jeho anděla a dlouhé světlé vlasy visící přes okraj postele až k zemi. Všimne si, že oddychuje lehčeji než v minulých dnech. Střepy z rozbité sklenice na podlaze a dlaň se štíhlými prsty vykukující zpod peřiny naznačují, marnou snahu ji udržet.

Byla tedy vzhůru, pomyslí si.

„Slyšíte mě? Jestli ano, otevřete oči, prosím.“

Slyším tichý vlídný hlas muže. „Pít,“ hlesnu.

„Jsem Dean Zewig. A vy? Odkud jste? Vy nejste zdejší, znám tu v okolí deseti mil každého. Neberte to doslova, ale vás bych si určitě všiml.“ Mluví neobyčejně živě.

„Kathy…, ale… kde to…“

„Jste v mém domě, Kathy, na Zewingtonu.“

„Zewin…?“ zakašlu.

„Jste nachlazená, ale budete v pořádku. Také by se mi líbilo prospat dva dny, potřebuji to jako sůl,“ zažertuje.

Spala jsem dva dny? To je k neuvěření.

Pozoruji, jak nalévá z konvice čaj a vůně bylinek se line až k mému nosu. Když mi dává pít, skloní se nade mnou a já nasaji mužské aroma tolik odlišné od Londýňanů. Je to vůně venkova, připomíná mi dětství. Cítím seno, slunce a horský vzduch dohromady. Přesto, že je v pokoji šero, zkoumám jeho obličej. Má ostré rysy, temně pronikavé oči, tmavé krátké vlasy nad čelem uličnicky rozhozené a na tváři znaky oholeného strniště. Vypadá mladě a je pohledný.

„Děkuji… za…,“ soukám ze sebe jen stěží.

„Myslím, že by to udělal každý,“ domyslí si. „Otázkou je, kam by vás odvezl. Já mám to štěstí, že můj přítel je znamenitý lékař. Postaral se o vás a přijede i dnes. Teď ale spěchám, Kathy, až se vrátím, řeknete mi, co se vám přihodilo?“

Nerozhodně kývnu. Těch vjemů je na mě moc.

„Chápu,“ řekne, „ale rád bych vám pomohl více. Zatím na shledanou a nebojte, tady jste v bezpečí.“

Zaklapnou dveře. Domem se rozléhá zvuk spěšně se vzdalujících kroků a já zůstávám poněkud omráčená smrští slov a odérem, který po něm v pokoji zůstal.

Zato Dean je radostí bez sebe. Konečně s ní hovořil! Ale… neudělal jsem špatný dojem? Měl jsem se trochu ovládat a ne hned vyrukovat otázkami a nevhodnými poznámkami. Copak ji zajímá, že tu znám každého? Snad jsem ještě k tomu nebyl cítit stájemi? I když se jeden osprchuje, vůni koně jen tak nepřebije, to je známá věc.

Poslední dobou bývá ve stájích často a dnes časně zrána pomáhal Jonatanovi čistit žlaby. Bude muset přijmout pomocníka. Jonatan už je v letech, na všechno sám nestačí a Dean se bude věnovat matce a Kathy. I přes všední starosti cítí, že pro něj nastal rozhodující den. Ty předešlé plynuly stále ve stejném rytmu, byly fádní a nezajímavé. Ale dnes se už od rána něco děje.

V hale div nevrazí do Berty, která si navléká zástěru a chystá se začít s každodenními povinnostmi.

„Zdravím tě, Berto!“ spustí celý rozjařený. „Máti už přijela. Je trochu podrážděná, však ji znáš. A ta žena se jmenuje Kathy. Postarej se o ni, prosím. Vrátím se k obědu!“

Berta za ním hledí s povytaženým obočím, než zmizí za vchodovými dveřmi. V tak dobré náladě Deana již dlouho neviděla. „No no, to je povyku před polednem,“ zamručí si pod nos.

Když pak stoupá s rozevlátou zástěrou po schodišti, aby se přivítala s paní Libi, vzpomene, že je dnes domluvena s přáteli na odpolední seanci. Nejspíš ji bude muset vynechat, kvůli nenadálým událostem. Libi je nevyzpytatelná! Ještěže jsem připravila její pokoj včas, oddychne si. Ale absence na dnešní seanci, by ji vážně mrzela.

Pro Bertu je Zewington domovem, narodila se tu a vděčí za to prarodičům Deana. Ve službách této rodiny byla dlouhá léta i její matka. Berta je drobná žena, kulaťoučké postavy a nadmíru klidné povahy. Pečlivá hospodyně, správce domácnosti a vynikající kuchařka. Poslední roky svůj volný čas věnuje převážně okultním vědám. Účastní se spiritistických akcí všeho druhu a zasvěcuje se o praktikách jejich poznání. Nikdy se neprovdala. Začlenila se do rodiny jako potřebný inventář a neměnila by. Pro Deana je zpovědnicí, pro paní Libi důvěrnicí. Přestože si za pět let připíše sedmý křížek života, je věčná optimistka a věk si nepřipouští.

Zato Libi Zewigová, její vrstevnice, je pravý opak. Impulsivní energická žena, které v žilách koluje jižanská krev. Převážně pobývá u svých příbuzných v Itálii. Pár let po smrti manžela ještě sama spravovala Zewington a jakmile Dean dokončil studium práv, přenechala panství jemu. Ale samo sebou, přijíždí na kontroly. Když před necelým rokem Dean s Amandou oznámili zasnoubení, byla nadmíru spokojena. Má na tom svůj podíl. Je přesvědčena, že bez jejího přičinění, by se nikdy neoženil a panství by v budoucnu chátralo dál. Počítá tedy s brzkou svatbou, vždyť mu táhne na čtyřicet a to už má nejvyšší čas! Libi je generál v sukni, příčí se jí každý vzdor. Husté tmavé vlasy vyčesané vzhůru, ještě podtrhují její výšku a bujné ženské tvary umocňují jižanský temperament.

Dvě ženy s odlišnými zájmy a názory na život, každá tak jiná. Přesto je něco spojuje. Obě dokázaly žít dlouhá léta pod jednou střechou bez konfliktů, navzdory protikladným povahám, především kvůli Deanovi. Pro Bertu, která děti nemá, je jako vlastní syn. Byla mu chůvou a dodnes je jeho srdci nejbližší osobou.

* * *

Po odchodu Deana Zewiga nemohu usnout. Až zas přijde, bude chtít slyšet pravdu. Co uděláš, Kathy, vždyť ho ani neznáš? Budeš mu vykládat, že na dně rokle, někde tam mezi skalami, leží tvůj manžel? To nevím, musím být opatrná. Zachránil mě, ale kdoví, co plánuje. Proč jsem například v jeho domě a ne v nemocnici?

Má úvaha je přerušena kroky z chodby. Po chvíli stojí ve dveřích starší drobná žena v bílé zástěře a nese osušky.

„Dobré ráno!“ zvolá povzbudivě. „Jmenuji se Berta. Venku je tak krásně a vy jste tu jak v kobce,“ namíří si to k oknu a roztáhne závěsy. Rázem se pokoj zalije sluncem. „No vidíte, Kathy, hned je to lepší. Přinesla jsem vám pár věcí, hřeben, zrcátko, malé rádio, kapesníky,“ všechno to vytahuje z velkého kapsáře a pokládá na stolek vedle mě. „Také blok a pero, abyste mi napsala, co ještě potřebujete. A jestli chcete, mohu vás umýt.“

Vděčně kývnu, sama to určitě nezvládnu.

„Půjčím vám svou noční košili. Je sice větší na šířku, ale lepší než nic,“ předvede své negližé v celé šíři, přitiskne si ho na prsa a přidá drobné valčíkové kroky.

Je legrační a nejraději bych se rozesmála. Namísto toho mě popadne kašel.

„Vidím, že na tanec to ještě zdaleka není,“ zkonstatuje. „Ale uvařila jsem vám speciální čaj. Je to starý recept po mamince a zaručeně pomůže.“

Chopím se pera a píšu: děkuji je výborný. Co je za den? Kolik je v domě lidí? Jak daleko jsem od Londýna? Kdo je Dean Zewig?

Písmo je kostrbaté a má ruka sotva udrží pero. Berta mezitím přináší z koupelny, která navazuje na můj pokoj, malé umyvadlo. Kolíbá se pod jeho tíhou a při každém kroku z něj vyšplíchne na podlahu.

„Víte, vlastně se jmenuji Beatris,“ pokračuje, „Berta, bylo Deanovo první slovo a mě to zůstalo. Bože, to už je pětatřicet let…“ na pár sekund se zahledí oknem, jako by naráz byla myšlenkami jinde. Zasnění však netrvá dlouho, začne mě omývat mýdlovou vodou a já se dozvídám, že je pondělí, v domě přebývá jen ona a Dean Zewig a že ráno přijela jeho matka až z Neapoli, kterou prý brzy poznám.

„A jak daleko je Londýn?“ zeptá se sama sebe. „Necelých sto mil. Jste z Londýna?“

Kývnu.

„Byla jste u někoho na návštěvě?“

Zavrtím hlavou podle pravdy. Další, komu se budu muset zpovídat? Vlastně je to logické, že jí nejde na rozum, co dělám v těchto končinách v tomto stavu. Naštěstí se dál nevyptává a zatímco uklízí pocákanou podlahu, snažím se obléci do noční košile. Není to snadné, při každém pohybu se mé ochablé svaly ozvou tupou bolestí.

Když se mi to konečně podaří, rozhlédnu se po pokoji. Je tu vysoká knihovna plná beletrie ve starých vazbách a kromě robustní postele, která zabírá třetinu místnosti, také prádelník, velké zrcadlo s toaletkou, stůl a dvě židle u dveří. Na podlaze pak několik kožešinových předložek. Nábytek je velmi obstarožní, ale pečlivě udržovaný. Je znát, že se tu dbá o zachování původního stylu. Zaujal mne obraz visící nad stolem. Zachycuje rozlehlé staré sídlo s fontánou před průčelím, obklopené zasněženým parkem. Celý objekt je lemován vysokou zdí. Příjezdovou cestu k domu uzavírá zdobená kovaná brána a nad tím vším se mračí nebe. Celé to dílo působí ponuře až tajemně.

Berta si všimla, že ho zkoumavě pozoruji. „To je náš Zewington, Kathy a tady jste. Na panství rodu Zewigů. Je tam rodový erb, vidíte? Tam v rohu,“ přejde k obrazu a názorně ukáže.

Opravdu, je tam jakýsi erb a v něm bílá růže. Teď vidím na vlastní oči, kde jsem a ten muž, co se představil jako Dean, bude nejspíš lord, říkal přeci: Jste v mém domě. Tedy lord Zewig a já jsem na jeho panství. To se povedlo! Už zbývají jen duchové či fantómové, neodmyslitelní obyvatelé těchto objektů. Mezi nimi pak přízrak někoho, na koho nechci ani pomyslet. Brrr! Alespoň ne teď. Musím se z toho všeho nejdříve vzpamatovat.

Při odchodu se Berta opět povzbudivě usměje. „Hned vám přinesu silný hovězí bujon, to vás postaví na nohy!“ zahlaholí a je pryč.

Měla bych vážně něco sníst, pomyslím. Prohlížím se v zrcátku a zjišťuji, že mám na tváři zaschlý nevábně vyhlížející škrábanec, mé rty jsou rozpraskané a vlasy též potřebují vydatnou koupel. Zavírám oči a přemítám o tomto domě, o obrazu, který mne zaujal, o milé hospodyni Bertě a lordu Zewigovi. Z obou vyzařuje jisté charisma, po kterém se cítím příjemně, jako bych tu ani nebyla cizí.

Ale hlavu mám stále plnou otázek. Co bude, až se vrátím domů? Všechno mi tam bude připomínat toho tyrana! Určitě už našli auto a prohledávají okolí. Najdou jistě i jeho tělo v rokli, spolu s mou kabelkou. Jasný důkaz, že jsem tam byla! Budou hledat i mě. Polije mě pot. Sáhnu po peru a píšu: Prosím o noviny z posledních dnů.

Až najdou vůz a tělo Artura Riwela, ředitele významné psychiatrické kliniky v Londýně, zabere zcela jistě tato zpráva hlavní stránky tisku. Vzkaz určený Bertě ponechám na stolku, zakryji se dekou až po bradu a snažím se na nic nemyslet.

* * *

Do kuchyně, odkud se ozývá lomoz nádobí, vejde rázným krokem Libi Zewigová. Nedočkavě upře zrak na Bertu. „Tak co, mluvila si s ní?“

Berta, která si nalévá bylinkový čaj, sáhne i po druhém hrnku. Libi ji však rukou zarazí a klepajícími prsty o stůl naznačí svou netrpělivost.

„Je sympatická,“ odpoví Berta a usrkne čaj. „Pomohla jsem ji umýt, snědla polévku, sice nemůže mluvit, to ten zápal plic, ale píše mi vzkazy,“ praví poklidně, i když ví, že je to pro Libi sotva dostačující odpověď. Dostala jasné instrukce, aby o té ženě zjistila co nejvíc.

„Leze to z tebe jak z chlupaté deky. Jak vypadá? Co je zač? Proč myslíš, že ji Dean přivezl právě sem? Chová se, jako by mu přeskočilo, vždyť je zasnoubený!“ Libi pisklavě zvýší hlas a svým pozadím velikosti XXL se sveze do židle, až to nebezpečně zaskřípe.

Berta má pocit, že si s Kathy bude rozumět a je nad věcí: „Nemyslím, že mu přeskočilo. Ta žena je milá a moc hezká.“

Zato Amandu, finanční spásu Zewingtonu, nemá příliš v oblibě. Je to oboustranné, nepadly si do oka. Představa, že by s ní žila zde pod jednou střechou, se jí příčí. Už dávno na Deanovi poznala, že tu panovačnou aristokratku nemiluje. Jen se nechce vzpouzet matce. Trápí ho, že má na krku celé panství a do toho hrozící svatbu. Ale teď, když je tu Kathy, svitla podle ní určitá naděje. Nemohla si nevšimnout změny jeho chování. Od soboty mu jiskří oči a srší vtipem jako dřív, před zásnubami.

„Milá, hezká… No, to mi ani neříkej, Berto! Chceš snad naznačit, že se ten potřeštěnec do ní zakoukal a proto ji přivezl sem?“

„Paní Libi, říkám, co vidím. Nejspíš se nechal unést okolnostmi.“

„A to je podle tebe, co?“

„Tak si to představte, je bouřlivá noc, prší, z lesa vyběhne žena a omdlí. Ke všemu to není žádná tuctovka. Nedivte se, vždyť je to mužský. Až se vrátí z města, jistě se k tomu vyjádří.“

Libi si zapálí cigaretu a nervózně potáhne. „Tu možnost už měl a nejsem o nic moudřejší.“

„Asi jste na něj šla moc zhurta, jak vás znám. Víte, co má práce. A vy na něj, s prominutím, vybafnete hned po ránu.“

„No právě, ještě že jsem přijela včas! A práce nikomu neuškodí. Jenomže na nějaké citové úlety není vhodná doba. To by nám ještě scházelo!“

„Uklidněte se, nebo vás zase odvezou jako tenkrát. Strávila jste půl roku v nemocnici.“

„Máš pravdu, neměla bych se rozčilovat. Ale dobře víš, že ta svatba je nutná, jinak nám dům spadne na hlavu. Jestli Dean couvne, nepřežiju to. Právě teď musíme být obě ostražité! Po svatbě, ať si dělá, co chce.“

„Navrhuji, zajít za Kathy. Uděláte si vlastní úsudek, seznámíte se a třeba se i něco dozvíte.“

„Kathy?“

„Ano, jmenuje se Kathy a je z Londýna. Ale jak jsem řekla, moc toho nenamluví.“

„Stejně ji měl odvést na patřičná místa a ne sem. Brzy se to rozkřikne,“ pokračuje zatvrzele Libi.

„Slabý zápal plic se léčí doma a po mých bylinkách se uzdraví rychle.“

„To doufám, ale přípravy na svatbu mohou klidně začít. Tentokrát se tu zdržím déle. Předpokládám, žes o té Deanovo nerozvážnosti s nikým nemluvila? Amanda se nesmí nic dozvědět, nebylo by to vhodné.“

„Proč bych to dělala, mám svých starostí dost, paní Libi.“

„To máme všichni, nejsi sama. Například já si musím promluvit s Jeremim. Prý za ní jezdí?“

„Ano, před obědem. Prohlédne ji a zase odjede, ani se nezdrží, pospíchá za pacienty. A nebojte, není to žádný žvanil, spíš podivín.“

„Vím. Tím lépe. Připrav oběd i pro něj.“

„Jak myslíte. Ale to děvče je v tom nevinně a má dobrou duši, na to mám čich.“

Libi se zvedá ze židle, opět následována skřípotem. „Prosím tě, jaký čich a duše? Já jsem realistka, zatímco ty máš plnou hlavu toho svého okultismu a podobných nesmyslů. Ale jak myslíš, představíš mě. Pojďme!“

V hale se obě srazí s doktorem Jeremi Pardonem, který právě přijel.

„Zdravím, paní Zewigová, dlouho jsem vás neviděl, jak se vám daří? Přijel jsem za pacientkou. Dean mi volal, že už je při smyslech.“

„Prý ano,“ odvětí suše Libi. „Pokud zas neusnula. Asi před hodinou komunikovala s Bertou písemně. A také vás zdravím, pane Jeremi. Ptáte se, jak se mi daří? Dařilo se mi skvěle do doby, než mne Dean požádal, abych přijela a mlhavě mi nastínil situaci. V telefonu byl zmatený, stále opakoval něco o cestě do Londýna a pak zase o té polonahé ženě, kterou našel. A dneska ráno byl klidný, jako by se nic nedělo! Měl byste mu domluvit, jste jeho přítel a ne ho v tom ještě podporovat s tou divoženkou.“

Jeremi má pocit, že mu praskne hlava. Jen pokývne a bezradně pokrčí rameny. Neví, co odpovědět. Sám je z toho Deanova rozhodnutí na rozpacích.

„Moment,“ ozve se Libi na schodech tlumeným hlasem. „Nemyslím, že bychom tam měli chodit všichni naráz jako procesí. Víte, Jeremi, já ji ještě neviděla. Navrhuji toto, půjdu s Bertou první, představím se a pak vás ohlásíme. Mimochodem, nemáte tušení, co tím samaritánským skutkem Dean zamýšlí? Přijde mi to od něj hloupé!“ pohlédne na něj tím svým ostřížím pohledem, značícím, že odpověď – Nevím, se nepřijímá.

Jeremi hbitě reaguje: „Vím jen tolik, paní Zewigová, že se té ženě snaží pomoci.“

Myslí si však to samé co Berta, že přítomnost neznámé na Zewingtonu, změnila Deana k nepoznání. Vlastně se mu nediví, vždyť zapůsobila i na něj samotného. Přistihl se, že na ni myslí nejen jako na pacientku. Ty myšlenky však rychle z hlavy vypudil, je přeci Deanův přítel.

Libi se však nehodlá smířit s tak strohou odpovědí: „Zvu vás na oběd, doktore. Snad vás to tolik nezdrží.“ Vyznělo to jako rozkaz.

Jeremi tuší, proč má dělat paní Libi společnost. Nadechne se sice k odmítavé odpovědi, ale její výraz, mu vezme odvahu. Rezignuje: „Děkuji, na chvíli bych snad mohl.“

* * *

Korpulentní vysoká dáma vstupuje do mého pokoje a za ní Berta o dvě hlavy menší. To bude jistě paní matinka. Vůdčí typ od pohledu. Avšak její prapodivný účes, vyčesané vlasy vzhůru, na temeni rozpláclé, mě nutí k pousmání. Činí to dojem, jako by na hlavě měla ptačí hnízdo. A ten přísný výraz? V jejích očích se nezračí mírumilovnost. A co to oblečení, zjevila se z minulého století? Černá dlouhá sukně od půli lýtek plisovaná a krémová halenka s fižím, zbytečně upnutá ke krku, spolu s účesem působí puritánsky. Jen co vstoupila, ovzduší pokoje zhoustlo.

Jsem u vytržení, od rána už třetí návštěva. Kolik jich ještě bude?

„Kathy, toto je paní Libi Zewigová,“ oznámí Berta.

Ona lady se právě zastavila u mé postele. Zpod peřiny mi kouká jen hlava s vlasy rozhozenými po polštáři. Mlčí, prohlíží si mě a tváří se odměřeně. Není mi to zvlášť příjemné a Berta, zřejmě tušíc konverzaci, podá mi blok a pero. Přitom si letmo přečte můj vzkaz, týkající se novin a tiše přikývne.

Sluší se, lady Zewigové vyjádřit svůj vděk. Píšu tedy: Děkuji za pomoc, ráda vás poznávám. Podám jí to.

„Abych pravdu řekla,“ spustí, „nevím, co to mého syna napadlo, že vás přivezl právě sem, ale budiž.“ Svůj zrak teď nasměrovala k oknu, jako by tam někdo stál a ona hovořila s ním. „Doufám, že se brzy uzdravíte a vrátíte domů. Měla byste dát zprávu, kde jste, určitě pro vás přijedou. Jestli nemáte telefon, použijte náš.“

„Špatně se jí mluví, paní Libi,“ připomene Berta.

„Ach ano, tak to můžeš zařídit ty. Její rodina by měla vědět, kde se nachází.“

Nepopírám, že má pravdu. Ale vím jistě, že tu nabídku nevyužiji. Nemám komu zavolat. Rodinu mám až ve Walesu, důvěrné kamarádky žádné, manžela v rokli a pravděpodobně mě hledá policie.

„Také byste měla vědět, že můj syn je zasnoubený a brzy se ožení,“ pokračuje už zase směrem ke mně. V jejích pohybech a přízvuku, který není čistý, je skutečně cosi velitelského. „Svatba bude velká. Budou se připravovat ložnice pro hosty, stěhovat nábytek, zkrátka celý dům bude vzhůru nohama. To ale neříkám proto, abyste se znepokojovala, spíše se na to připravila. Buďte tu hostem, dokud vám nebude lépe. Promiňte mi otázku, jste svobodná?“ Zavrtím hlavou. Na tváři se jí mihne spokojený výraz. „Tedy vdaná. Tím spíš, byste měla obeznámit manžela.“

To půjde těžko, pomyslím a když důstojně odkráčí, oddychnu si. V úsměvu, který mi věnovala při odchodu, bylo přesto jakési napětí a obava.

Mám po tom setkání smíšené pocity. Nač ta přísnost a co ta maškaráda? Vzpomenu, že u Riwella na klinice byla pacientka podobného vzezření. Trvala na tom, že je Scarlett O' Harová. Bývala hysterická a často ji museli izolovat. Ne, Kathy, Libi Zewigová slabomyslná není, ta moc dobře ví, co říká a jak to říká! Jasně, připomínka o stěhování ložnic, byl zřejmě pokus, taktně naznačit, že tu překážím. To nebylo moc zdvořilé. Copak za to mohu? Jen co se dám trochu dohromady, vrátím se do Londýna a odtud se s nimi finančně vyrovnám. Nezůstanu jim nic dlužna. Snad mi Berta přinese nějaké noviny a dozvím se, zda se už píše o zmizení manželů Riwellových.

Jeremiho zavalitější postava zamyšleně přechází z jednoho konce dlouhé chodby na druhý. Než je však vpuštěn za pacientkou, Libi ho u dveří ještě zadrží: „Prosím, udělejte vše proto, aby se ta žena co nejdříve vrátila domů. Rozumějte, tento Deanův neuvážený čin, by ho mohl vážně zkompromitovat. Jistě víte, že je zasnouben?“

„Vím to,“ přikývne. „A udělám, co je v mých silách. Až skončím, budu vám referovat.“

Ví, ale své, to co Libi ani netuší. Dean se mu před časem svěřil o neúnosném vztahu s Amandou, chce si to vyřešit po svém a hlavně bez matky. Jeremi jeho rozhodnutí respektuje a ji o tom informovat nehodlá. Nebude se plést do rodinných záležitostí, už ze zásady. Není ani rodinným lékařem, má svou praxi ve městě. Jen z letitého přátelství přijal tu noc Deanovu naléhavou prosbu, aby urychleně přijel.

Zvláštní příhoda, pomyslel si už tehdy. Neznámá vysílená žena nalezena o půlnoci u Vyloňského lesa? Přesto v duchu zalitoval: proč se to nestane mně?

„Paní Libi,“ začne Berta opatrně. „Viděla jste sama, že ta mladá žena…“

„Za nic nemůže, já vím, alespoň to tak vypadá.“

„To jsem vám právě chtěla říct, kdoví zda si pamatuje, co se jí přihodilo a vy jste na ni uhodila tak zostra.“

„Ano, souhlasím s tebou, ale jen pomyšlení, že by se Dean do ní… Však víš, co. To mě k tomu vedlo.“

„A co si myslíte teď?“

„Nevím, co si mám myslet, Berto, ale měla jsi pravdu, je něčím přitažlivá, něco na ní je…“ Libi se zamyšleně kousne do rtu. „Už proto je v našem zájmu, aby tu dlouho nesetrvávala.“

„To záleží na tom, kdy bude schopna odjet.“

„Samozřejmě. Počkáme na vyjádření doktora a musíme jednat. Hlavně si musím důkladně promluvit s Deanem!“ a rázným gestem ruky, Libi zdůrazní svá slova.

Berta však netouží po tom, být vtažena do jejích intrik, zejména, týkají-li se citů Deana. Přeci už není malý chlapec, aby nevěděl co dělá. Je to dospělý muž a Libi ho podceňuje. Fanaticky touží po jeho sňatku s Amandou a je proto ochotna udělat cokoli. Ale na druhé straně bude u zrodu toho, co Libi naplánuje a v případě nutnosti, v zájmu Deana, zasáhne a usměrní ji. Takto uvažuje a skládá na hromádku několik výtisků novin, které po domě posbírala. Až Jeremi sejde do salónu, odnese je nahoru Kathy. Napadá ji, k čemu je asi potřebuje? Ale co na tom záleží, má k tomu jistě své důvody a Bertě nepřísluší vyzvídat. I když by ji samotnou zajímalo, co se té chudince přihodilo.

* * *

Velká prostorná jídelna, sloužící zároveň jako přijímací salón, je dominantou Zewingtonu. Na pěti vysokých oknech, vlají v letním vánku dlouhé lehké záclony spuštěné až k zemi a do místnosti příjemně proudí svěží vzduch zvenčí. Uprostřed kazetového stropu, plného fresek, je usazen rozměrný lustr. Všude na stěnách, pak desítky zarámovaných podobizen předků rodu Zewigů, jako by ožilým zrakem, sledují každého příchozího. Tajuplnost jídelny doplňuje mohutný krb, který dosahuje výšky dospělého člověka a jehož vyhaslé útroby jsou zakryty mříží. Chladnou dlažbu podlahy zahřívají stylové koberce, notně ošlapané, zato svědomitě udržované, tak jako ostatní relikty v domě.

„Posaďte se, poobědváme spolu, jistě vás to nezdrží,“ vybídne Libi Jeremiho a usedá do čela oválného stolu uprostřed místnosti. „Promluvme si o té ženě. Jak to s ní vypadá?“

Libi pozoruje každý jeho pohyb a Jeremi znervózní. Tuší, co chce slyšet. Nejbližší termín, kdy propustí pacientku domů.

„Děkuji za pozvání, paní Zewigová. Její stav se zlepšil, dostala léky a na ty hlasivky kloktadlo. Ale do konce týdne nedoporučuji odjezd.“

Libi se na robustní židli nervózně zavrtí. „No to je pěkné! Ale říkáte přeci, že se její stav zlepšil?“

„Ano, oproti prvnímu dni. Stále je tam zánět na plících, byla tehdy dost prochladlá a to se projevilo. Ještě není schopna cesty. Pochází prý z Londýna, je to poměrně dálka, mohly by nastat komplikace a to si nemohu vzít na svědomí.“

„Rozumím, co se dá dělat. Víte, jde mi hlavně o Deana. Není přípustné, aby se rozneslo, že má v domě cizí mladou ženu, chápete?“

Jak by mohl nechápat, dozvědět se o té krásce Amanda, ta fúrie, ztropila by skandál. Otře si ústa ubrouskem a důležitě zamrká. „Ujišťuji vás, že jsem se nikomu ani slovem nezmínil a nemám v úmyslu tak činit. Mezi přáteli se to nedělá.“

„Vím, že jste gentleman, doktore, ale je tu ještě jedna věc. Obávám se, že ta Kathy pobláznila Deanovi hlavu. Poté, co jsem ji viděla, jsem si tím téměř jistá. Představte si, když o ní mluví, má v očích jiskry, ale jak je řeč o svatbě a snoubence, zaškaredí se!“

Jeremi si dá větší sousto do pusy a žvýká, chce získat trochu času na odpověď. Ani by se nedivil, kdyby se Dean do Kathy zamiloval. Vzpomene na svou návštěvu u ní v pokoji, kterou před chvílí absolvoval. Vyšetřil ji, jenže tentokrát nespala jako jindy, napjatě ho pozorovala velkýma smaragdovýma očima a to ho zmátlo tak, že si popletl i stetoskop s ušním naslouchátkem. Tak roztržitý už dlouho nebyl.

V zamyšlení teď málem přeslechl naléhavý hlas od čela stolu: „Nemám pravdu, pane Jeremi...? Pane Jeremi!“

„He, ehm… omlouvám se, poněkud jsem se… Co prosím?“

„Povídám, že si musím s Deanem znovu promluvit, ráno jsem z něj nic kloudného nedostala. A taky si myslím, že kdyby vám snad on sám něco naznačil, vy byste mě jistě informoval, jelikož je to v jeho zájmu, nebo se mýlím?“ zapíchne do něj svůj upřený pohled a začne bubnovat prsty, jak má ve zvyku.

Tak to je podpásovka, pryč odsud, pomyslí si Jeremi. Nadechne se a s úmyslem rychle se odporoučet, spustí: „Paní Zewigová, ale… jak víte, s Deanem se moc nevídáme, ehm… on má dost své práce a já též. Ostatně… už budu muset jet, mám další pacienty, ale děkuji za oběd.“

Nezná paní Zewigovou natolik, aby mohl posoudit, jak se bude rozhovor vyvíjet dál. Jistě mu nabídne další chod, čaj, moučník, kávu, whisky a bude z něj postupně dolovat vše, co ví o Deanovo soukromých záležitostech!

„Ale, pane Jeremi, chtěla jsem si s vámi dát čaj, to ani na Deana nepočkáte?“ Na Libi je patrná neukojená touha po informacích.

Přesně, podle jeho očekávání. „Opravdu, musím…ehm, ale Deanovi se ozvu a za pacientkou přijedu za tři dny. Jen kdyby se její stav zhoršil, zavolejte, na shledanou!“

Vychrlil ze sebe vše tak rychle, že Libi nestihla ani odložit příbor a je pryč. Spěchá k vozu, rád, že už nemusí jezdit každý den. Alespoň se vyhne výslechům, které tu číhají na každém rohu.

„Nu, pěkný podivín, ten Jeremi. Zvláštní, byl nesvůj? Ten určitě něco ví, proto tak pospíchal!“ zhodnotí Libi situaci. Nepodařilo se jí vyzvědět ani náznak příčiny Deanova podivného jednání. „Berto, slyšela si ho? Choval se podezřele, ani nedojedl.“

„Slyšela a myslím, že opravdu spěchal a nervózní byl z vás. Říkala jsem, že jdete na každého moc hrr.“ Berta je upřímná, za ta léta si to může dovolit a Libi si toho kupodivu cení. Ať je jakkoli panovačná, nesnesla by přetvářku.

„Ale já se domnívala, že Jeremi alespoň něco málo naznačí?“ brání se Libi. „Nevěřím, že se mu Dean ani trochu nesvěřil a nenapadlo mě, že ho vyplaším.“

„To se vám povedlo, teď už jen zbývá počkat na Deana a radím vám, hlavně v klidu. Třeba sám poví, co se s ním děje. Nepodceňujte ho, už není malý kluk.“ A Berta zrakem prosí Libi, ať si to vezme k srdci.

„Pokusím se, Berto, ale obávám se, že na jeho rozumné vysvětlení budu čekat

do soudného dne. Teď si dám trochu skotské a půjdu si lehnout, jsem unavena z té úmorné cesty. Vzbuď mě, až se Dean vrátí.“ Nalije si whisky ze skotské palírny Gragganmore a letitý mok znalecky vychutná. „Ale teď mě napadá Berto, že tobě se jistě svěří. Když ne mně, tak tobě určitě. Vždycky se ti svěřoval, neříkej že ne?“

Berta na ni úkradkem pohlédne. „No, v jistém ohledu se mi párkrát svěřil, ale poslední dny byl skoupí na slovo,“ zarazí se – zase to její bubnování! Musí ji uspokojit alespoň nějakou odpovědí, ale podstatnou. „Jen si Dean párkrát stěžoval na Amandu, že neustále vyvolává hádky.“

„Co říkáš? Co myslíš, tím neustále?“

„To tvrdí on. Že je nesnesitelná cholerička. Ale určitě vám to poví sám, když na něj nebudete tlačit. Poslední dobou k nám Amanda přestala jezdit a Dean, když se jednou za čas vrací od ní, bývá zachmuřený a ustaraný.“

Libi je však znalá věci: „Ale to se stává i v manželství, že se dva nepohodnou a za chvíli se vyjasní!“

„Vždycky také ne, to mi nenamluvíte. Deana ty věčné neshody s Amandou trápí, je to vážné. Snad proto se upnul na Kathy. Říkám – snad, jisté to není,“ opraví se, aby ji Libi nechytla za slovo.

„Možná máš pravdu, podle mě se jenom zjančil a potřebuje napravit hlavu. Potkal tajemnou ženu, žádnou tuctovku, jak jsem se sama přesvědčila. Zkrátka, pokušení a nejistotu jako dávku adrenalinu. Na druhou stranu Amandu má jistou. To muži dělají, něco si neustále dokazují, bohužel mi ženy to trpělivě snášíme.“ Svou úvahu zakončí Libi povzdechnutím, jako by mluvila sama za sebe.

Berta k tomu nemá co dodat, tyto strasti nikdy nepoznala. Sleduje, jak Libi se sklenkou v ruce dumá o svém synovi a stoupá po schodišti. Doufá, že ji trochu přibrzdila v ukvapenosti, bylo by načase! Berta má jasno, Libi od rána co přijela, nadělala víc škody než užitku a to máme teprve odpoledne… Odpoledne! Vždyť by málem zapomněla na dnešní seanci! Snad Dean brzy dorazí, aby ho stihla informovat o všem, co se tu událo, ještě než bude hovořit s matkou.

Zvuk vozu, na příjezdové cestě, zaslechne Berta ve chvíli, kdy se vrací od Kathy. Podle kvílícího svistu gum poznává Deana a spěchá mu naproti. Kolikrát už mu vytýkala zběsilou jízdu? Nesčetněkrát. Ale tentokrát nabývá jistotu, že o seanci nepřijde. Alespoň nějaká pozitivní zpráva pro dnešní den.

„Copak, Berto, něco se stalo?“ zeptá se Dean obávaně, neboť Berta vybíhá z domu jako vítr a chvíli trvá, než nabere dech.

„Deane…, konečně jsi tu…!“

Udivený Dean nechápe její rozrušení: „Co se děje?“

„Od rána tvá matka šílí! Chce s tebou vážně promluvit. Zkoušela vyslýchat Jeremiho a ten vzal raději nohy na ramena.“

„Řekl jsem jí, že si promluvíme, ale nerozumím, proč šílí?“

„Kvůli tobě a té tvojí Kathy. Před ní se předvedla také v plné parádě.“

„Co je s Kathy? Co jí máti řekla?“ naléhá Dean.

Berta ho zatáhne do kuchyně. „Je v pořádku, ale představ si, že je vdaná. Možná si to vymyslela, aby měla klid, ale považ, tvá matka na ni vychrlila, že se budeš ženit!“

„To se dalo čekat, použila taktický manévr. Ale Kathy je skutečně vdaná, je to v novinách. Dal jsem si dohromady všechny skutečnosti té noci. Přečti si to.“ A s překvapivým klidem ukáže na titulek v čerstvém výtisku The new Reports .

Berta čte: „Záhadné zmizení Dr. Artura Riwella, ředitele londýnské psychiatrické kliniky! O víkendu zmizel beze stopy. Včera k večeru byl nalezen jeho opuštěný vůz pětaosmdesát mil od Londýna, ve starém lomu, poblíž Vyloňského lesa. Po Arturu Riwellovi se okamžitě rozjelo pátrání, zatím bezvýsledně. Jeho manželka Kathy se také pohřešuje. Od pátku se neukázala v místě bydliště…,“ ani nedočte a vzhlédne na Deana. „Co budeš dělat? Snad bys měl…“

„Volat policii? Ne, až co řekne Kathy. Kdyby chtěla, aby se o ní vědělo, požádala by nás, nemyslíš? Bylo už tehdy jasné, že se tam něco stalo a ona nám to jistě poví. Myslím, že potřebuje čas. V žádném případě, to nesmí vědět máti, víš co by ztropila?“

„Nebudu jí o tom říkat, ale je to vážná věc.“

„Já přeci vím, neboj, noviny schovám a nech to na mně.“

„Deane, slib mi, že budeš rozumný. Ona je vdaná a já jsem na tobě poznala, že…“ s pochopením mu hledí do očí, čeká, že se sám vyjádří.

„Co si myslíš, Berto…? Že jsem se do ní…?“

Berta žmoulá cíp zástěry a rozpačitě přikývne.

„No víš, pociťuji v její blízkosti něco zvláštního. Něco k ní cítím, něco na ní je. Sám to neumím popsat.“

Ten výrok: Něco na ní je… už dnes jednou Berta slyšela. A když se zamyslí, má takový dojem, že Kathy přinesla do tohoto archaického domu naději, v jakousi změnu k lepšímu, která už je dlouho zapotřebí.

„Chci jen, abys byl opatrný na své city, Deane. A až budeš mluvit s matkou, važ slova! Ale už mám nejvyšší čas, máme ve Stringfordu seanci. Bude se vyvolávat duch jedné významné osobnosti,“ řekne tajuplně. „Drž se chlapče!“ odhodí zástěru, bere plášť a mizí za dveřmi.

Dean slyší, jak startuje svůj malý vůz a odjíždí. Posadí se ke kuchyňskému stolu a řeší dilema, co udělá jako první. Půjde nejprve za Kathy, nebo za matkou? Rozhodl se, že nejdřív promluví s máti, ať to má za sebou. Potom půjde za Kathy, ale není si jistý, zda jí hned ukáže tu zprávu v novinách, aby ji nevyplašil. Je to vážná věc, jak řekla Berta. Proto nesmí nic uspěchat.

Pln odhodlání obeznámit matku o svém životním rozhodnutí, čeká Dean v pracovně.

Není to velká místnost, zato velmi důležitá. Pamatuje celoživotní vypjaté úsilí mužské části rodu Zewigů, jejich obchodní transakce vedené k udržení panství i plemenného chovu koní, zdary i nezdary při prodeji a nákupu akcií. Tady se po dvě staletí vyvíjel osud Zewingtonu.

Dean se snaží pokračovat ve šlépějích svých předků, ale staré sídlo, kdysi výstavné a velkolepé, je těžké udržet. Pomalu a jistě se začíná rozpadat. Spolu s matkou sice investují nemalé finanční částky do oprav nejen domu, ale i stájí, parku a zahrady, ale stále to nestačí. Financí na opravy není nazbyt a provádí se i s několikaletým odkladem. Podle Deana jsou to nerentabilní investice. Proto také pozítří odjíždí do Londýna, vyjednat prodej Zewingtonu, dokud ještě drží pohromadě. Původně plánoval, zdržet se tam několik dní, dnes ale ví, že ho to potáhne domů za Kathy. Zvláštní, nic na tom nemění skutečnost, že je vdaná. Kdepak asi je Artur Riwel?

Ozve se rázné zaklepání a do pracovny vstoupí Libi, která nikdy nečeká na vyzvání. Zapálí si cigaretu a sedá do křesla, pamatující hlavně lehčí pozadí uživatelů místnosti. Letitý kus nábytku ihned pronikavě zaprotestuje. Libi odpoví ušklíbnutím a nostalgicky zavzpomíná: „Pamatuji, jak jsem zde sedávala a hleděla na tvého otce, když pracoval, jako by to bylo včera. Měla jsem na tebe tolik otázek a teď nevím, kde začít, synu.“

„Pomohu ti máti, myslím, že máš neopodstatněné obavy. Ta žena se uzdraví a odjede. A jestli si neustále lámeš hlavu, proč je zrovna zde? To už jsme probrali brzy ráno, snad jsem se unáhlil, stačí?“ Nestačí, poznal to na její tváři.

Libi se napřímí. „Nemysli si, že mě jen tak odbudeš. Ta tvá zbloudilá ovečka mě už tolik nezajímá, je prý vdaná, i když kdoví. Teď chci vědět, co je mezi tebou a Amandou.“

Dean vstane od stolu a začne přecházet po místnosti s rukama v kapsách. Nahrála mu na smeč. „Právě o ní chci s tebou mluvit, mimo jiné a je dobře, že sis na to sedla. Víš, s Amandou si poslední dobou nerozumím,“ řekne rozvážně. „Hádá se čím dál častěji a já už to vzdal. Jsem z toho unavený, chci se s ní rozejít a zrušit to unáhlené zasnoubení,“ ohlédne se na reakci matky, která naň nevěřícně hledí. „Máti, já ji nemiluji, vlastně to vše snáším hlavně kvůli tobě a tady tomu dědictví,“ zoufale rozhodí pažemi.

Oči paní Libi nabyly kamenný výraz. „Deane? Ale to… to přeci ještě nic neznamená, my se s tvým otcem také hádali. Promluvím s ní, všechno bude zas dobré, co když máte jen špatné období? To se přeci stává.“

„Ty mi nerozumíš, já ji ne-mi-lu-ji!“ slabikuje, aby to pochopila. „Už dlouho k Amandě nic necítím, všechno je pryč. Z mé strany jednoznačně.“ Posadí se znovu za stůl a skryje si tvář do dlaní. Ví, že matku ranil. To ticho, které nastalo, se zdá nekonečné, vnímá jen zvuk hodin a svůj dech.

„Deane,“ vzpamatuje se Libi. „Já myslela… doufala jsem, že Zewington tím sňatkem zachráníme, to přeci víš? Domnívala jsem se, že je mezi vámi vše v pořádku, to mi nesmíš zazlívat.“

„Bál jsem se tvých výbušných reakcí, proto ti to říkám až dnes, promiň.“

„Toto je památná místnost, neměla bych zde zvyšovat hlas, ale copak to jde?! Moc dobře víš, že potřebujeme finanční pomoc. Co si sám počneš? Co bude s naším domem?!“

„Který se rozpadá? Prodám ho. Proto jedu do Londýna zařídit vše potřebné a rád bych, abys jela se mnou. Měla by ses také účastnit prodeje, nechci tě nevděčně obejít. Uvidíš, že to tak bude lepší. Já se konečně budu naplno věnovat tomu, co jsem vystudoval a koupím si byt, třeba zrovna v Londýně,“ nadšením se mu rozzáří oči. Pohlédne na skleslou matku – nechal se příliš unést? „Pochop,“ hovoří vlídněji, „chci odsud pryč, žít jinak, věnovat se naplno právu a advokacii. Tys také musela cítit to, co já, odstěhovala ses –,“ na chvíli se odmlčí. „A měl jsem to udělat už dávno.“

„Ano, odstěhovala, ale nikdy by mě nenapadlo, to tu prodat! Je to kus tebe, tvých předků, jejich životy a celá historie rodu Zewigů, jsou navždy ukryty v těchto zdech! Nesmíš to udělat, Deane, už kvůli otci!“

„Otec už tu není, máti. Ty sem přijedeš třikrát do roka, jsem tu sám s Bertou. Oba víme, že finančně na to nestačíme, ale kvůli tomu se přeci nebudu ženit? To po mně nemůžeš chtít. Jednou se ožením, ale ne s Amandou a ne pro peníze. Vtom mám jasno jako i s prodejem. Když se mnou nepojedeš, pojedu sám.“

Libi se prudce napřímí a vyráží ke dveřím: „Já jen doufám, že si to necháš znovu projít hlavou!“ zaburácí. „Panství je psané na tebe a je to tvé rozhodnutí, ale já… Já se s tím nikdy nesmířím!“ a uraženě, s razancí svou vlastní, opouští napjaté ovzduší pracovny.

Dean má v hlavě najednou prázdno. Věděl, že nebude jednoduché ji přesvědčovat. Ale může se volně nadechnout a nic ho netíží. Dokázal to! Dokázal matce říct všechno, co ho dlouho užíralo a kolikrát mu nedalo spát. Konečně je to venku!

Zahledí se otevřeným oknem do zahrady. Slunce už zapadá a jemný vánek mu chladí rozpálené líce. Vzpomene na dívku bez tváře, která se mu zjevovala ve snách, ulehala k němu a on cítil teplo její kůže. Byla pro něj neznámou, ale od té doby, co přivezl Kathy, už se mu neukázala. Snad proto, že tam u Vyloňského lesa ji poznal. Je to ona, našel ji! Řeklo mu to srdce.

* * *

Den druhý – menší deprese.

Prolistovala jsem všechny noviny několikrát a nikde zpráva o Riwellovi, o jeho vozu, o mně, zkrátka nic! Potřebuji jistotu, žije - nežije? Jednu už mám. Musím tu zůstat do konce týdne, podle slov doktora, menšího obrýleného čtyřicátníka. Byl značně roztržitý a neustále si otíral čelo a krk kapesníkem. Dostala jsem léky a návod jak je užívat, ale návod jak to tu mám vydržet, mi nedal.

Před chvílí jsem zkusila vstát a jít. Musela jsem se přidržovat nábytku, stále se mi motá hlava. Obešla jsem půl pokoje, což je slušný výkon. Doufám, že se můj stav rychle zlepší a budu schopna odjet domů dříve. Rozhodně nebudu celá bez sebe, když propásnu svatbu Deana Zewiga. A proč bych měla? Neznám ho, ani jeho snoubenku, nikoho tu neznám. A co na tom, že jsem hostem v jeho domě, jak řekla ta upjatá pedantská lady. Cítím se tu spíš jako nežádoucí vetřelec. To způsobila právě ona! Napadá mě, že to tak chtěla a měla to promyšlené, každopádně už za mnou nepřišla a jsem tomu ráda. Třeba si své nevhodné chování uvědomila a má výčitky svědomí. Takové menší fópa.

Párkrát tu byl Dean Zewig, ale jen na skok a ty jeho pohledy, už mi také lezou na nervy. Sjíždí mě pokaždé očima, jako by mě chtěl zhypnotizovat. Kdybych alespoň mohla promluvit, ale při snaze vyslovit se, cítím pokaždé to píchnutí na prsou, až mě zamrazí. A ta má písemná konverzace? Na co se mám stále ptát? Jsem protivná sama sobě a když někdo přijde, raději dělám, že spím, jen abych nemusela vysvětlovat, co se tam tehdy stalo. Vím, že na to Zewig čeká. Já si ale nejsem jistá, zda mu mohu věřit. Jsem zoufalá. Co si jen počneš, Kathy?

Uběhl další den.

Berta mi včera přinesla nějaké novodobé knihy a časopisy. Jen letmo jsem je prolistovala a do jedné knihy se na chvíli začetla, ale nemohla jsem se soustředit na děj. Jsem stále myšlenkami u rokle, i když se snažím na to teď nemyslet, alespoň než se uzdravím. Ale nadarmo jsem nestudovala psychologii, abych nevěděla, že to nejhorší co dělám, je právě apatie. Trýzním se tím a dokonce jsem zabředla do činnosti vést podivný dialog sama se sebou. Jako třeba: Dlouho za mnou nikdo nepřišel. – Jak to, nepřišel? Byl tu doktor a Berta. – Jo, ten legrační doktor, potí se, funí a neustále uhýbá očima. A Berta? Přinese mi jídlo, prohodí pár slov a zas pádí pryč, obletovat paní Libi. – Ale nechala ti tu ovesnou kaši a pudink, co ti tak chutná, tak si nestěžuj. – Ano vím, starají se o mě, ale… – Ale stále napjatě čekáš z chodby kroky, vrzání schodů, hlasy, cokoli, co by naznačovalo, že někdo přichází, že jo? – Divíš se? Jsem tu jak poustevník, kde všichni jsou? – Co si to nalháváš, Kathy, říkáš všichni a myslíš jeho! Proč na něj asi myslíš? – Nemyslím na něj, to on se vkrádá do mé hlavy, až mám pocit, že se mi rozskočí! – Mohla bys mu napsat. Třeba právě to, co ho zajímá, co chce slyšet. Nebo to nesvedeš? – Ne. A už mi dej pokoj!

Dnes je pátek, týden po té události. Ty předchozí tři dny byly neskutečně deprimující, nebýt prášků na spaní, asi bych se brzy pomátla. Do reality mě však vrátila představa, že bych mohla skončit na klinice svého manžela! Děkuji, nechci.

Už je mi o dost lépe, jen ty hlasivky pořád stávkují a také bych se ráda rozběhla do zahrady pod okny. Působí tajuplně, zrovna jako celý dům, který znám pouze z obrazu. Ale poslechnu doktora a budu v posteli. Musím se přeci co nejdříve uzdravit. Tím, že se cítíš lépe, by sis měla srovnat myšlenky a vyvodit už nějaký závěr, nebo to chceš praktikovat až na policejní stanici?

Tentokrát svému druhému Já neoponuji, ale musím mu dát zapravdu. Kouknu na hodiny, je půl sedmé večer. Zavřu oči, abych se rozpomněla.

Byl čtvrtek a v tuto dobu jsem se chystala na večírek k Hessům. Manželé Hessovi jsou imigranti z Německa. Zabydleli se v Londýně před deseti lety. Richard Hess je na klinice Riwellův zástupce a jeho pravá ruka. Nadin Hessová nepracuje. Nemusí, jak říká: Starat se o chod domácnosti, manžela a dva adolescenty, vyjde nastejno jako náročné zaměstnání.

Já si však myslím, že ten svůj výrok poněkud nadsadila. Už proto, že Hess si přijde na slušné peníze, Nadin si může dovolit hospodyni a jejich čtrnáctiletá dvojčata chodí do nejdražší školy v Londýně. Nadin se především věnuje organizaci večírků a rautů, které se pořádají v jejich luxusním bytě, kde stěny zdobí originály slavných umělců. Konají se tam i tři akce týdně.

Nadin je o sedm let starší než já, plnoštíhlá blondýnka, přátelská a zábavná, co ráda exceluje módními výstřelky. Důvěrné přítelkyně však nejsme, setkáváme se pouze příležitostně. Ale ten úlisný, strojený panák, Hess, mi k ní nesedí.

Ten den jsem se těšila hlavně na ni. Dokáže se neuvěřitelně humorným způsobem přenést přes starosti s pubertálními dvojčaty a neskrývaně s ironií komentuje většinu tvrzení svého muže, což u mě nepřicházelo v úvahu. Hess to kupodivu snáší a občas se snaží o to samé, ale nejde mu to tak. Jeho hlášky jsou spíše trapné.

Přijela jsem k nim taxíkem a Riwell měl dorazit o něco později z kliniky. Nadin mě srdečně přivítala a nabídla mi ze zdvořilosti skotskou. Sobě nalila také a přiťukli jsme si. Na mou otázku, kde jsou dvojčata, odvětila s ležérním klidem, že jim obstarala lístky na koncert jakési divotvorné nadčasové kapely, kde si vybijí své hyperaktivní hormony, v jejich přirozeném prostředí. Zasmála jsem se jejímu šroubovitému výkladu, ale víc jsme probrat nestihly, začali se scházet hosté. Mezi nimi dorazili společně naši manželé. Jeden bez druhého totiž nedal ani ránu. Ten kdo je neznal, mohl by je přirovnat k párku nerozlučných gejů. Ale takových bylo poskrovnu.

Riwell mě zaregistroval hned ode dveří a přejel krátkým ostrým pohledem od hlavy k patě. Byl očividně nespokojen, neboť jsem neměla tu róbu, kterou mi sám koupil, nýbrž své nejoblíbenější šaty. Jeho nekompromisní výraz značil, že jsem si dovolila moc! Ignorovala jsem ho.

Do té doby jsou mé vzpomínky ještě čerstvé. Přešla jsem od baru ke stolku s občerstvením a zapojila se do řeči s manželi Braunovými. Zahlédla jsem totiž, jak se Riwell ke mně chystá a nestála o jeho připomínky. Stále jsem měla v paměti ráno toho dne, kdy mě násilím přinutil podvolit se mu. Nebývalo to časté, svůj zvrácený pudový instinkt si chodíval vybíjet na k tomu určená místa, já ho odmítala s připravenými výmluvami. Ale to ráno, měl zřejmě nahromaděno a napětí nevydržel. Bránila jsem se, ale byl silnější než kdy jindy. Před svatbou tak hrubý nebýval. Brali jsme se po krátké měsíční známosti a nestihl se projevit. Tehdy jsem nastoupila u něj na klinice jako recepční. Byl na svůj věk pohledný, sice o patnáct let starší, ale vlivný, oblíbený a velmi milý. Vlk v beránčí houni, jak se brzy ukázalo. Bylo to lákavé, když mně, holce z venkova, nabídl svatbu a bezstarostný život v luxusu a bohatství. Velkolepé večírky, drahé restaurace v metropoli, úplně jiný život, než na jaký jsem byla zvyklá. Neodolala jsem. Na oplátku jsem postupem dní musela skákat, jak pískal. Ani slovo odporu! Začal být hrubí, podezíravý a despotický. Nejhorší byly ty vyhrůžky, že mě v případě neposlušnosti bez obav oddělá!

O tom všem jsem sepsala pravdivou výpověď, svou autobiografii. Popisuji v ní vše o ročním soužití s Arturem Riwellem a nechybí ani zmínka o jeho zvrácených sexuálních praktikách. Vesměs věci skryté veřejnosti.

Ale třešničkou na dortu jsou zejména jeho neprůhledné obchodní transakce, potažmo doložené důkazy, které jsem svým přičiněním získala. Na psaní jsem měla času dost, Riwell býval často mimo byt. Měl dost nabitý program, pracovní porady, brífinky, schůzky se sponzory a v neposlední řadě kampaň na senátora mu ubírala z času. Účastí na večírcích a rautech v lepších společnostech, pak získával přízeň potencionálních voličů. Ukazoval se v nejlepším světle. Ani zrnka pochyb o jeho skutečné tváři, nečistých praktikách a machinacích s penězi, černými zakázkami a daňovými úniky především na klinice. Nic z toho nemělo vyjít na povrch, ale poněkud se přepočítal, ještě jsem tu byla já!

Sepsala jsem vše, co bude bezesporu zajímat média a veřejnost. Mám v rukávu Eso proti Riwellovi, a to měla být má pomsta.

Teď jen nevím, zda přežil? A to je dost podstatné. I kdyby, už se k němu nevrátím, k tyranovi, ale odvděčím se mu za ty podlitiny a psychické útrapy, co mi s radostí způsoboval. Už se ho nebojím! Nebuď si tak jistá, Kathy! Co budeš říkat, až se vrátíš do Londýna, kde jsi celé ty dny byla? Budou tam novináři a budeš také připravena na drsné otázky policie? Nevím, mám jen své spisy, uloženy v sejfu banky. Pomocí nich se mohu bránit, nic víc.

Znovu se nořím do své paměti. Jedna z mých posledních vzpomínek se ztrácí v ozvěně hlasů, distingovaného smíchu nějaké ženy, tlumené hudby a cinkotu vidliček o dezertní talířky. Vzpomínám, jak jsem svou sklenku skotské, ze které jsem jen ucucávala, několikrát odložila na baru. Někdo mi musel přidal k dobru cosi nekalého do pití, což mělo za následek mou náhlou indispozici, tak zvané okno. Jinak si to nedovedu vysvětlit. Ale kdo? Riwell to být nemohl, stále jsem ho měla na očích, všimla bych si ho. Nadin se věnovala hostům ve vedlejší místnosti a je nesmysl ji podezírat. Pila ze stejné lahve jako já.

Napínám svou paměť, ale bezvýsledně. Vybavuji si až čísi ruku, která mě postrkuje na zadní sedačku v autě. Slyším hlasy – Riwella a Hesse, ale nerozumím, co říkají. Pamatuji ještě bouchnutí dveří a prudké cuknutí vozu při rozjezdu. Když jsem pak přicházela k sobě, ukrutně mě bolela hlava, krk se mi svíral pachutí alkoholu a celé tělo jsem měla ztuhlé. Zahlédla jsem obrys hlavy za volantem, byl to Riwell!

Jen on a já. Nechápala jsem, co se stalo, kam jedeme a proč je mi tak zle. Projížděli jsme serpentiny, z jedné strany skály, z druhé příkrý sráz. Všiml si, že jsem vzhůru, vrhl na mě letmý chladný pohled a dál se věnoval řízení.

„To si neměla dělat, má milovaná Kathy,“ řekl s klidem. „Takhle se mi odvděčit!“ odmlčel se a když se pak znovu otočil, jeho pohled byl děsivý až vražedný! Nevěděla jsem v tu chvíli, o čem mluví, jen stále opakoval: „To si neměla, mě nezničíš, ty huso… Rozumíš?!“ Byl jak ti blázni z jeho kliniky, jako by sám zešílel.

„Cos to se mnou provedl? A kam to jedeš?“ vysoukala jsem ze sebe.

„To už se nedozvíš!“ křikl a zasmál se podivně křečovitým způsobem, až mě zamrazilo. Sjel na lesní cestu a tam prudce zabrzdil mezi hromadou kamení. Z každé strany se tyčila skála. Bylo už k večeru, zapadalo slunce.

Vytáhl mě z vozu a natlačil na kapotu se slovy: „Ale ještě si to s tebou naposledy rozdám!“

Celá vyděšená jsem držela, když mi vykasal šaty. Měl v plánu pokračovat, ale naráz se mi vrátila ztracená síla. Loket jsem vymrštila k jeho šklebícímu se obličeji a praštila ho do nosu. Byl to silný úder, po kterém se mu spustila krev. Nato jsem ho vší silou nabrala kolenem do patřičných míst. „Ty grázle!“ křikla jsem. Bolestí zasténal a já měla volnou cestu. Rozeběhla jsem se do skal. Nohy mě však neposlouchaly, upadla jsem. Zvedl mě a vlekl za paži k rokli. Až teď si uvědomuji, že šel najisto.

Kousek od útesu jsem upadla znovu a přitom uchopila do dlaně kámen. Měla jsem strach, bylo jasné, že nezamýšlí nic dobrého. Myslela jsem na jediné – zabít ho, utlouct, cokoli, aby už nežil a zachránit si tak holý život. Pokusila jsem se vztyčit a praštit ho tím šutrem, ale popruh kabelky, kterou jsem měla přes rameno kolem krku, se zasekl o jakousi železnou traverzu a já bleskem vyvlékla hlavu, jinak bych se uškrtila. Nevšiml si toho a to byl ten osudový okamžik, který mi zachránil život!

Napřáhla jsem ruku s mou jedinou zbraní – otočil se, lekl se, chytil ten volný popruh a chtěl mě vší silou, jeho pomocí, strhnout před sebe. Stihla jsem ho ještě udeřit. Zasténal. Kabelku jsem včas pustila a on zmizel i s ní v útrobách skal. Stále to mám před očima, jak scénu z děsivého filmu.

Budu muset vše, co si pamatuji z večírku a nadcházejícího dne zaznamenat, než se mé dosud živé vzpomínky vytratí.

Ano, napíšu doznání!

V pokoji se zatím zešeřilo. Venku se zvedá vítr, zavál otevřeným oknem a já nasaji vůni blížící se bouře. Nezajištěná okenice vší silou prudce naráží do okenního rámu. Rozsvěcím lampu na stolku a pokoj hned získává úplně jiný vzhled. Částečně osvětlený nábytek vrhá ponuré stíny a polovinu pokoje zahaluje tma. Opakované rány a vrzání okenice tomu všemu dodávají hororový efekt. Navíc je v celém domě ticho jak v hrobě, což na klidu nepřidá. Připadám si jako v Transylvánii, chybí už jen hrabě Drákula.

Chystám se slézt z postele a udělat přítrž tomu běsnění zvenčí, když vtom slyším zprvu tlumené a po chvíli už jasně zřetelné kroky blížící se k mým dveřím. Vím, kdo to je, už ho poznám, přesto sedím na posteli celá napnutá. Zaklepe, aby upozornil, že vejde a já sleduji kliku jak se zvolna otáčí. Pootevřenými dveřmi do pokoje pronikne pás chodbového světla, ve kterém se zjeví silueta Deana Zewiga. Žádný hrabě, ale lord. Jako bys ho přivolala? Ozve se další rána do okna. Ohlédnu se tím směrem. Reaguje na můj pohled a okenici zavře. Přisune židli k mé posteli, usadí se a zrakem přejede štos novin na stolku.

„Vidím, že stále hledáte něco v tisku,“ praví.

Mé holé nohy visící z postele, se právě nervózně rozkývaly v nejasném rytmu, namísto odpovědi.

Pousměje se tomu. „Snad se nebojíte? Tady nestraší, alespoň o tom nevím.“

Světlo lampy mu dopadá přímo na tvář. Dnes je hladce oholen a tím spíš na šestatřicet nevypadá, jak mi prozradila Berta. Všiml si, že si ho prohlížím. Uhnu očima a zalezu pod deku.

„Kathy, rád bych se konečně dozvěděl, co se vám před týdnem přihodilo,“ řekne napjatě a významně mi pohlédne do očí. Dalo by se říct, až uhrančivě.

Kdybych nevěděla, že se bude ženit, řekla bych, že je to lačný pohled žádostivce a ta má příhoda je jen záminka, proč přišel. Ale co si mám myslet, když vím, že je zasnoubený a svatba na spadnutí?

„Musíte mi věřit, rád vám pomohu,“ nevzdává to, „neměla byste si to nechávat pro sebe. Přišel jsem vám říct, že pozítří odjíždím do Londýna a doufám, že i s matkou. Zůstanete tu s Bertou. Já se pokusím vrátit do tří dnů.“

Zdůraznil slovo Londýn, proč asi? Že by něco věděl? A když si představím, že budeme v domě samy dvě, pojímá mě hrůza a musím vypadat ještě vyděšeněji.

„Kathy, opravdu se nemáte čeho bát,“ snaží se mě uklidnit. „V celém domě je zaveden bezpečnostní systém, který je napojen na policejní stanici ve Stringfordu. A okolí domu střeží Jonatan a Fred, se smečkou krvelačných bestií!“ naštěstí jen žertuje, protože hned vtipně napodobí gesto, kterým se straší zlobivé děti – ruku jako pařát přiblíží k mému obličeji. Mě to vtipné nepřipadá, za to jemu ano, neubrání se smíchu. „Nebojte, naši psi jsou nebezpeční jen pro nezvané hosty,“ dodá.

Myslím na to, co řekl. Kdo je Jonatan a Fred? Berta se o nich nezmínila. Jak by taky mohla, vždyť na mě nemá čas.

„Teď ale vážně,“ pokračuje, „kdybyste mi snad něco chtěla říct, napsat, svěřit se – přijďte, mám ložnici na konci chodby.“

Jako by blýskl očima? No to je vrchol! Uklidni se, třeba to byl odraz světla? Třeba, ale já jsem na rozpacích, co ty jeho nažhavené pohledy? Takto se nechová budoucí ženich. Ledaže to jeho matka řekla schválně. Jasně, bojí se o svého synáčka. Vždyť se ani nechystají svatební přípravy? Dům má být vzhůru nohama, jak tvrdila a přitom je tu podezřelý klid. Možná to teprve přijde a nebo všichni ví, kdo jsem a hrají hru. Na druhou stranu, jsem mu vděčná za záchranu života, o tom není pochyb.

„Tak zítra,“ loučí se, „dobrou noc, Kathy a nemějte strach, na Zewingtonu jste v bezpečí a v dobrých rukou.“

To od něj slyším pokaždé, když odchází. Začínám mít pocit, jako by tento dům byl jeden velký trezor. Jen abych nemusela hledat heslo či kód, jak se z něj dostat!

II.

Nespokojenost nutí člověka hledat uspokojení.

Dean si dnes přivstal, má dobrou náladu a velký hlad.

„Dobré ráno, Berto! Jak se mají duchové?“ zažertuje ve dveřích kuchyně.

Přesto, že je to pro ni vážné téma a on sám je v tomto směru skeptik, si popichování neodpustí. Líbí se mu, jak se pokaždé durdí a občas spolu z legrace vedou spory o reálnosti spiritistických seancí a okultismu vůbec. Ale dnes se Berta mračí a na jeho podání, neodpovídá vtipným úderem k rozehrání setu jako jindy.

„Dobré, Deane,“ odpoví odměřeně. „Jen si nedělej legraci, raději se pochlub, co jsi provedl matce. Žádala jsem tě, abys před ní uvážil slova a ne, abys na ni vychrlil vše, co ti na mysl přijde,“ s razancí přesekne zelnou hlávku napůl, nalije dva hrnky kávy, přidá mléko a jeden staví před Deana.

„Co jsem provedl? Nic zvláštního. Snad jen, že jsem řekl to, co jsem měl říct už dávno,“ usrkne kávu a poněkud nechápavě se zatváří. „Co je s ní?“

„Leží v posteli s obkladem na čele a stále dokola opakuje, jaký si nevděčný syn! Hodláš prý rozprodat panství a s Amandou se odmítáš oženit.“

„Vidíš, tak už víš, co jsem provedl. Ale věř mi, neřekl jsem nic bez uvážení. Zítra jedu do Londýna, vyjednat podmínky prodeje Zewingtonu. Jsem rozhodnutý a ona s tím už nic nezmůže. Doposud byla zvyklá, že jí nikdo neodporoval. Zatím není nic jisté, proto jsem to neřekl ani tobě, ale dlouho jsem se na to připravoval. Jiné řešení než prodej není a svatbu neberu.“

„No jo, Deane, jenže si nemusel na ni vybafnout všechno najednou, buďme rádi, že to s ní nedopadlo hůř!“ vztyčeným prstem dá Berta najevo důležitost toho, co právě řekla. „Jen si vzpomeň, jak s ní zamávalo tvé hrdinství před sedmi lety!“

„Sama víš, jaká je. Byl to jen hysterický záchvat, naštěstí. Máti je hypochondr, přesvědčila i doktory v nemocnici, že je na umření. Proto si ji tam nechali na pozorování. Teď mi to neustále připomíná.“

„Měla o tebe strach a já také. Vrhl ses bezhlavě do toho hořícího pekla. Ve mně byla malá dušička a co teprve její pocity jako matky. Nediv se.“

„Jenomže ty chápeš, že jsem tam nemohl ty koně nechat uhořet. Ona ne. Víš co, klidně za ní půjdu, omluvím se, ale ze svého rozhodnutí nemohu ustoupit, ať se jedná o panství, nebo o Amandu. V obojím mám jasno.“ Prohlásí Dean jednoznačně a zakousne se s chutí do koblihy.

„Jak myslíš, ale zlobí se na tebe. Proč jsi vůbec matce volal, aby přijela? Myslela jsem, že to bylo její rozhodnutí, navštívit zas po čtvrt roce Zewington?“

„Proč proč, jelikož chci, aby se mnou odjela do Londýna a mohla se účastnit všeho kolem prodeje. Ale ona mi neustále spílá a zahrnuje mě výčitkami. Nakonec odjedu sám.“

„Chápu tě, chlapče, je toho tady na tebe moc. Jen nevím, co se mnou bude, až se Zewington prodá.“

„Ale Berto, neumím si sám vyprat ani uvařit, co bych si bez tebe počal? A jako každý správně vytížený advokát budu hospodyni potřebovat, nemyslíš?“

„No, sice si mě potěšil, ale stejně si nedovedu představit, že se odsud někdy odstěhuji,“ povzdychne a rozhlédne se kolem. „Vidím, že už jsi pevně rozhodnut. S Amandou také?“

„O ní teď mluvit nechci, to mě teprve čeká,“ odpoví Dean vyhýbavě. „To teprve nebude jednoduché.“

Berta sleduje jeho tvář, která naráz změnila výraz rozjařenosti ve sklíčenost.

„Napiš jí dopis, krátký a stručný,“ navrhne. „Ze slušnosti, by měla odpovědět.“

Nerada ho vidí utrápeného, což bylo v posledních měsících časté. Ale ode dne, kdy se Kathyn zdravotní stav zlepšil, Dean, jako by ožil s ní. Berta má však obavy, že ho ta euforie zamilovanosti srazí příliš brzy k zemi. Kathy je velice milá, to ano, ale vdaná a manžel se jí záhadně vypařil.

„Byl si včera za Kathy? Řekl si jí o té zprávě z novin?“

„Byl, ale až po další diskusi s máti. Spíš by se hodilo říct, po její mentorské přednášce. Kathy jsem to zatím neukázal, ale připravil jsem ji na můj odjezd. Pravda, trochu se zarazila, když jsem zdůraznil slovo Londýn, ale snad mi dnes sama poví…“

„Co se stalo u Vyloňského lesa?“

„V to doufám, Berto. Také jsem čekal, jestli navrhne, abych ji vzal s sebou. Myslím, že teď už by cestu vydržela, ale neřekla nic. Nezdá se, že by ji to táhlo domů.“

„To ty nemůžeš posuzovat. Zkrátka se na cestu ještě necítí. Myšlenkové pochody jsou mezi muži a ženami dost rozdílné.“

„Připouštím, ale ty noviny jí ukázat musím, jdu za ní! Myslíš, že je vzhůru?“ zvedne se prudce ze židle a nedočkavě přešlápne.

„Deane, co to do tebe vjelo? Počkej přeci! – Brzy ráno jsem jí nesla koblihy a žádala mě o papíry na psaní. Asi se chystá něco sdělit. Teď bys jí neměl rušit. Vidíš, zapomněla bych,“ plácne se do čela. „Chtěla umýt vlasy.“

„Tak dobře, počkám. Půjdu obhlédnout stáje, dnes budou odvážet Lucifera. Je možné, že se v Londýně zdržím a přivezou ho zpět zrovna, když tu nebudu. Dohlédneš pak na to?“

„Zajisté, Deane, spolehni se. Sama jsem zvědavá, jestli se to povede a Lucifer stvoří svého dalšího potomka.“

„Pevně v to doufám, už je týden pěkně neklidný, jako by tušil, že pojede za nevěstou!“ zarazí se však, vždyť on je také neklidný, před chvílí se div nepřerazil, když byla řeč o Kathy. Uvědomí si tu souvislost i to, že sám sebe právě přirovnal ke koni. Pohlédne na Bertu – hbitě zkušenou rukou krájí zeleninu. Je myšlenkami jinde, jinak by jeho výrok ihned komentovala. Dean ví, že to pro Bertu nebude lehké, opustit Zewington, ale postará se o ni tak, jako by se postaral o matku. Zvedá se k odchodu již klidněji. „A kdy myslíš, že bych měl jít znovu za máti? Vážně bych rád, aby se mnou zítra odjela.“

„Zkusím ji na tebe připravit a pak ti řeknu. Možná přestane trucovat a přijde sama?“

„Tomu nevěřím, to spíš pokvetou hrábě. Ale jsi poklad, co bych si bez tebe počal?“ políbí ji na tvář. Cítí, že dnes bude mít šťastný den.

* * *

Je mi opět o něco lépe, ale ten včerejší večer mi vážně nahnal strach. V té bouřkové atmosféře, bylo všechno jiné. Usnula jsem při světle lampy a zásluhou prášku na spaní, relativně v klidu.

Dnešní ráno je úžasné, hřejivé slunce se mi vkradlo do postele, hned co Berta otevřela okenice a zabydlelo se všude, spolu s vůní čerstvých koblížků a čaje. Včera jsem se rozhodla, že budu psát. Sepíšu si vše podstatné, co si pamatuji z večírku u Hessů a potom… sevře se mi hrdlo, když opět pomyslím na tu morbidní scénu u rokle… Zvládnu to?

„Seber se Kathy, budeš potřebovat svou obhajobu, až na to přijde.“ Páni! Já hovořím! Můj hlas je trochu zastřený, ale slyším se a necítím bolest. „Jmenuji se Kathy Riwellová… Jmenuji se Kathy Riwellová…“ opakuji si své jméno několikrát.

Vchází Berta. Usměji se, jak nejlépe dovedu. Brzy ráno jsem ji žádala písemně o papíry a teď už mohu mluvit, ale ona to ještě neví.

„Kathy, nesu vám další papíry od Deana z pracovny. Jak se dnes cítíte? Už nejste tak bledá…? Hm, dnes vypadáte o hodně lépe,“ usoudí poté, co si mě zkoumavě prohlédne ze všech stran.

„Děkuji, Berto, za lichotku, za papíry, za všechno!“ vychrlím na ni, až překvapením nadskočí a já z toho mám legraci. „Berto, už mohu mluvit, mohu se i smát! To pan doktor a jeho léky mi pomohly.“

„No to je skvělé, Kathy, ten Jeremi je snad kouzelník?“

„Ano, je odborník na svém místě, jen kdyby nebyl tak roztržitý. Někdy působí až komicky.“

Berta se uchechtne. „Roztržitý? To tedy jo, je tak trochu podivín. Naposledy utekl paní Zewigové od oběda. Na to jak je při těle, byl ve vteřině pryč. Vlastně se mu nedivím, bál se jejích otázek.“

Napadá mě, že před ní asi utíká každý.

Procházím se po pokoji, abych Bertě předvedla svou jistou chůzi, ale při pohledu na svůj odraz v zrcadle sebou trhnu, jsem to vůbec já? Nepoznávám se, pohublá postava s odřenou kůží a ty zplihlé vlasy? Tomu říkám horor! Berta tvrdí, že vypadám lépe, jak jsem asi vypadala, když mě Zewig přivezl? Vždyť on zase přijde a takhle zanedbanou mě už vidět nemusí. Připomínám Bertě, že potřebuji umýt vlasy a dodám nazlobeně, že se v zrcadle nemohu ani vidět!

„Bouchla jste se snad do hlavy? Co to povídáte? Sluší vám to i v té mojí noční košili, to mi věřte. Když je žena mladá a krásná, neměla by se podceňovat. A s těmi vlasy hned něco vyvedeme.“

Lichotí mi a ráda bych jí věřila, ale vidím co vidím.

Berta usoudila, že na tak dlouhé a husté vlasy, jaké má Kathy, je potřeba speciální šampon, právě ten, co zahlédla v koupelně paní Libi. Namíří si to tedy k ní do pokoje.

„Dobré ráno, to dnes zase nebudete vstávat? Venku je krásně, měla byste jít na vzduch,“ spustí při pohledu na Libi, zchvácenou v posteli už druhý den.

„Ach Berto, vždyť víš, jak mi je, nemohu se z toho všeho stále vzpamatovat. Můj jediný syn a je tak vzpurný!“

„Nemáte pravdu,“ troufne si Berta oponovat. „Vždy dělal to, co se po něm chtělo, to nemůžete popřít. Je to hodný syn, váží si vás a to mi věřte, že vás jako matku miluje!“ Teď si připadá jak kazatel na kůru. Odvahu jí dodal fakt, že se musí Deana zastat.

Libi na ni nechápavě pohlédne. „Tak proč mi to dělá? Ty si myslíš totéž, že prodat Zewington, je jediná možnost, aby se osvobodil, jak sám říká?“

„Nadšená z toho nejsem, je to taky můj domov,“ opáčí Berta a podá Libi vyždímaný obklad. „Ale Dean má život před sebou a rád by si ho zařídil po svém. Chce se věnovat právu, měl by dostat šanci, paní Libi. Konečně se chce osamostatnit, měla byste být ráda.“

„Ráda? A co Amanda, vtom se ho budeš také zastávat? Co si o nás teď její rodina pomyslí. Domnívala jsem se, že ji miluje. To si nemohl vzpomenout před zásnubami? Já to nepřežiju, to bude ostuda!“

„Copak měl šanci se vyjádřit? Odhodlal se až teď a lepší, než kdyby bylo už po svatbě.“

„No, to by byla má smrt!“ konstatuje Libi a těžce se zvedá z postele. „Přeci jen půjdu do zahrady, potřebuji čerstvý vzduch. Jen nechápu, Berto, jak si to Dean představuje. Myslí si, že je to hračka, prodat tak velké panství. Neví, co takový prodej obnáší. Já to zažila v Itálii, vím o čem mluvím.“

Berta zase ví, že přišla její chvíle. „No právě, už proto byste měla odjet s ním, máte bohaté zkušenosti. A on měl odvahu, že vám to vůbec řekl. Potřebuje vás.“ Ledabyle začne otírat prach na knihovně, i když tam žádný není a napjatě čeká, co Libi odpoví.

„Byl to pro mě šok, Berto. Nejdřív jsem myslela, že mám přijet kvůli té Kathy. Ale pravý důvod, je má účast u vyjednávání prodeje. Dobře si to vymyslel, jen co je pravda.“

„Křivdíte mu. Chtěl s vámi o tom všem mluvit otevřeně z očí do očí a ne na dálku. Měla byste ho v klidu vyslechnout, ale vy ho nenecháte nikdy domluvit.“

„Bože, Berto, není s ním kloudná řeč! Jak si něco umane,“ zamlouvá Libi narážku na svou unáhlenost. Ano, málokdy ho vyslechne do konce. Pokaždé ji rozhorlí, že se tak vzpírá a tvrdošíjně si bazíruje na svém. Ale přeci jen jí svitla naděje, že když s ním odjede, možná se jí podaří ho cestou ještě přesvědčit a ten nesmyslný prodej zastavit!

„Víš co, Berto, já s ním do Londýna pojedu, ale řeknu mu to sama, kde vůbec je? Snad ne u té…“

Berta si oddychne. „Ale kdeže, nemá čas vysedávat u Kathy. Odešel do stájí, dnes odvážejí Lucifera.“

„Ach tak, půjdu se tam podívat. A co ta Kathy, jak je jí?“

„Mnohem lépe, uzdravuje se rychleji, než se očekávalo. Dokonce se jí vrátil hlas.“

„No výborně. Víš co, vyřiď, že bych s ní dnes ráda povečeřela.“

Libi si zároveň uvědomuje, že tentokrát k ní bude muset být milá, aby se dozvěděla co nejvíc. Je si stoprocentně jistá, že Deana pobláznila a s tím že souvisí i všechno ostatní.

Mám již popsané dvě strany. Napínám své mozkové závity, abych si vzpomněla na cokoliv důležitého, zejména z večírku u Hessů. Na sebemenší maličkost, která mi utkvěla v paměti. A taky že utkvěla!

V jednu chvíli jsem totiž ucítila nezaměnitelný kořeněný parfém Richarda Hesse, když jsem byla zabrána do hovoru s manželi Braunovými. Musel být blízko, odér byl dost silný. Na baru jsem přitom měla odloženu sklenku skotské, která se mi stala osudnou. Je možné, že by v tom měl prsty? Zkouším si vybavit, kde byl Riwell. Naposledy jsem ho zahlédla ve vedlejší místnosti, při rozhovoru s Nadin a pak, až při těžkém probuzení v autě.

Vchází Berta. „Táák, už jsem tady!“ hlásí jak z ampliónu na nádraží. V ruce vítězně třímá lahvičku šampónu.

Tím jak se přihnala, narušila sled mých myšlenek. Ale sama jsem to mytí vlasů chtěla, tak vzhůru do toho.

„Abych nezapomněla,“ pokračuje Berta v koupelně, „paní Libi, by dnes s vámi ráda povečeřela, cítíte se na to…?“

Vyznělo to pochybovačně. Tuší snad mé antipatie k té dámě?

„Abych pravdu řekla, nevím, co mi navrhujete?“

„To za vás rozhodnout nemohu, ale mohu třeba vyřídit, že se necítíte dobře.“

Vděčně přikývnu, nestojím o další neurotickou konfrontaci s Libi Zewigovou.

„Ostatně po tom minulém zážitku, bych se vám ani nedivila. Libi umí být, aniž si to uvědomí, značně nepříjemná,“ zhodnotí Berta sporadicky její minulý výstup.

„To je taková stále, tak puritánsky odměřená? Pamatujete na ten tón, když mluvila o svatbě svého syna?“

Berta sáhne po sprše, aby opláchla hustou pěnu z vlasů, vzniklou vytrvalým

masírováním mé hlavy. „Nebývala taková. Když zemřel lord Zewig, všechny povinnosti zůstaly ležet na ní, celé panství a starosti s tím spojené. Dean ještě studoval a ona byla přesvědčena, že musí převzít i tu přísnost za manžela, aby Zewington fungoval. V té době jsme se sblížily víc, jinak to ani nešlo. A od té doby mi dovolí mluvit do rodinných záležitostí. Někdy na mě i dá.“

„Tak to už patříte do rodiny,“ usoudím a slastně si užívám koupel vlasů.

„Jo, dá se to tak říct. Víte, ona paní Libi je původem Italka a tak má ten jižanský temperament v krvi, to už jí nikdo neodpáře. Kolikrát se zbytečně a unáhleně rozčílí a pak ji to mrzí. Za ta léta už ji znám jak své boty.“

„Já bych jen nerada byla ten hromosvod,“ poznamenám.

„To vám věřím, Kathy, ale už se stalo, ocitla jste se tu zrovna v nevhodné chvíli. Paní Libi má teď nečekané starosti se synem,“ povzdychne, jako by se to týkalo jí samotné. Nebudu se vyptávat, nesluší se to. Jen si říkám, jaké asi můžou být starosti s Deanem Zewigem?

Když Berta opustí můj pokoj, chystám se pokračovat ve psaní. Uvelebuji se znovu na lůžku do tureckého sedu, sundám z hlavy ručníkový turban a rozprostřu své vlasy přes pelest postele, aby uschly.

Snažím se soustředit, ale pořád se mi vtírá myšlenka, jestli snad ty nečekané starosti paní Zewigové, nejsou způsobeny mou přítomností zde. Mohla jsem se přeci jen Berty zeptat, abych měla klid. A nebo taky neměla.

* * *

Je něco před čtvrtou a Dean končí s přípravami na zítřejší cestu. Konečně se může vydat za Kathy. Oběd s máti má také za sebou. Byl překvapen její náhlou vyrovnaností, dokonce se přišla podívat do stájí. Zprvu se vyděsil a obával se pokračování výtek, ale zbytečně. Nepadlo ani slovo o nevděku, svatbě či Deanovo předcích, kteří se budou obracet v hrobě, až prodá Zewington. Jen u oběda se dala slyšet, že ji sice těší, když ji chce mít sebou v Londýně, ale netěší ji, proč tam jedou! Bylo to jasné a stručné. Snad, aby nezapomněl.

Je zřejmé, že ta změna matčina chování je práce Berty. Opravdu neví, co by si bez ní počal. Jak se jí to podařilo? Zeptá se, až bude vhodná chvíle. U oběda to nebylo možné. Berta na něj pouze šibalsky mrkla, když mu servírovala na talíř porci skopového.

Dean potřebuje také pomoci s tím dopisem, sám to dohromady nedá. Netroufá si ani říct Amandě přímo do očí, že se s ní rozchází. Na to je asi příliš zbabělí. Ale Berta mu pomůže. Vždy byla první, komu se svěřoval se svými starostmi a neduhy. Ostatně tak činí dodnes. Zamyslí se, cítí k ní větší pouto než k matce? Každopádně je to pouto vstřícnější.

V hale zkontroluje krátce svůj zevnějšek, ve vysokém zrcadle a s výtiskem The New Reports se vydá za Kathy. Jakmile vstoupí k ní do pokoje, oslní ho slunce tak, že zůstává zkoprněle stát. A při pohledu na ni, zcela zapomíná, proč vlastně přišel.

Kathy sedí na posteli, chráněna před slunečními paprsky závěsem a vzhlédne k němu. Dean se nemůže vynadívat na její oči, ústa a nazlátlé vlasy. Cítí, jak mu bije srdce o sto šest a svírá se mu hrdlo. Takový pocit nikdy nezažil – je to touha?

Ve dveřích stojí Dean Zewig a hledí na mě. Ne, on nehledí, on ztuhle zírá! Po chvíli, si rozpačitě prohrábne skráně a zrovna jako včera večer, přisedne k mé posteli.

Jelikož mlčí, spustím jako první: „Dobrý den, daří se mi o mnoho lépe, jak slyšíte. Na to jste se přišel zeptat také, že ano?“

Vzpamatuje se: „To mě těší, Kathy, že slyším váš hlas.“

Teď zas, jako by posmutněl. Nakloním se k němu. „Co je vám, pane Zewigu? Není vám dobře?“ Nevím proč, ale dnes se chová jinak, než včera. To byl sebejistý, vtipkoval a smál se. Vzpomenu na Berty slova o starostech paní Zewigové se synem. Že by nečekané komplikace se svatbou?

„Jsem vážně rád, že se váš stav zlepšuje, ale mám-li být upřímný, nechci, abyste odjela,“ jeho hlas je vážný i něžný zároveň. Uhne však pohledem, zdá se, že ho samotného zaskočilo, co právě řekl.

Nechápavě zavrtím hlavou. „Nerozumím vám, nikam neodjíždím, ale vy odjíždíte.“

„To máte pravdu, s matkou do Londýna. Jen bych vás tu rád našel, až se vrátím, tak to bylo myšleno. Protože, kdybyste odjela a já vás už neměl nikdy vidět… Zkrátka, bych nemohl žít s pocitem, že jsem pro vás neudělal dost.“

Naše pohledy se na pár sekund střetnou. Můj překvapený – jeho pronikavý, víc jak kdy jindy. Uvádí mě do rozpaků.

„Já myslela, že jste tu hlavně kvůli té páteční noci?“ snažím se to zamluvit.

„Ano, to také, ale nechci na vás tlačit.“

Musíš s pravdou ven, Kathy, uleví se ti. Tys ho přeci nezabila! Ano, už to v sobě nemohu držet, užírá mě to.

Odhodlám se: „Víte, sepsala jsem své vzpomínky. Vše co předcházelo té chvíli, než jste mě našel. To proto, abych se jednou snadněji obhájila.“

„Teď vám zase nerozumím já, předčím se chcete obhajovat? Co se stalo ve Vyloňském lese?“

„Stalo se tam něco… Něco, na co nikdy nezapomenu.“

Položí mi k rukám jakési noviny. Nejdříve nechápu, než si všimnu titulku se jménem Artur Riwell a jedním dechem čtu článek, umístěný jak jinak než na titulní straně.

„Jedná se o vás, Kathy, že ano?“

„Ano,“ přisvědčím. Uvědomím si, že s objevením vozu jsem přeci počítala, ale s neobjevením Riwella? Podivné. „On byl můj manžel,“ dodám, i když nemusím. Je to pochopitelné.

„Byl?“ zarazí se. „A kde je teď?“

„Někde tam dole, na dně rokle, tedy nejspíš, ale spadl tam sám, já se jen bránila. Byl to pokrytec a lump!“ A je to venku. Najednou se cítím lehčí jako balón, který se zbavil zátěže.

„Dobrá, Kathy, klid. Máte namysli vyloňskou roklinu, nedaleko lomu? Celá ta oblast je už léta uzavřená, je tam zákaz vstupu, kvůli sesuvu půdy.“

„To nevím, neznám to tam, ale nějaký lom tam byl. A patrně to území, i přes zákazy, přitahuje, když byl objeven jeho vůz.“

„To máte pravdu, zákazy upoutávají pozornost zvědavců. Chybí tam varování s výčtem nebezpečí, která hrozí. Myslím, že by si každý rozmyslel, porušovat je.“

„Jako třeba, kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá,“ napadá mě v souvislosti s roklí.

On sice nechápe, co tím naznačuji, ale já jsem rozhodnutá: „Pane Zewigu, vděčím vám za svou záchranu, přečtěte si tohle. Tam je odpověď na vaše otázky,“ podám mu své spisy.

„Mohu si to přečíst u sebe? Ve vaší přítomnosti se dnes nemohu nějak soustředit.“

Ten výrok mě zaujal. Mohla bych se dožadovat vysvětlení, navázali bychom delší konverzaci, ale už teď cítím, jak mi hoří tváře. Jako by svůj neklid přenesl na mě. Přeji si, aby už odešel a proto souhlasím. Musí mi však slíbit, že to nikomu neukáže.

Má obezřetnost ho přeci jen pobavila. „Přísahám!“ dušuje se. „O tom článku ví jen Berta. Máti ty noviny neviděla a Berta si to nechá pro sebe.“ Netrpělivě odchází, jistě zvědav, co se dozví.

Pravdou je, že bych se cítila ještě hůř, kdyby to pročítal přede mnou.

Dnes v její blízkosti nebyl ve své kůži. To vnitřní pnutí těla způsobilo, že mozek stávkoval a on plácal, co mu na jazyk přišlo. To není dobré, pomyslí si, od zítřka mi začnou důležité povinnosti, neměl bych se nechat unášet city. Bude se rozhodovat o osudu Zewingtonu.

Kathy sepsala svůj příběh jasně a věrohodně. Četl ho dvakrát a pokoušel se vžít do jejích pocitů. Zdá se mu až neuvěřitelné, že tak křehká žena si musela prožít takové peklo, kdy jí šlo o život.

Napadá ho, jak všechny ty náhody pátečního večera na sebe navazují. Kdyby se ten večer po hádce s Amandou nerozhodl odjet, našel by Kathy u silnice někdo jiný a třeba už by bylo pozdě! Je to osud, jak jedno náhlé rozhodnutí změní sled událostí, které byly dány a rázem i život mnoha lidí kolem. U něj to náhlé rozhodnutí bylo a teď už ví, že osudné. Hned jak se vrátí z Londýna, skončí to s Amandou. Ale teď by měl promyslet, jak pomoci Kathy – Amanda počká.

Dnes, ani v předešlých dnech, žádnou novou zprávu v tisku nenalezl. Kdyby tělo Artura Rivella našli, jistě by o tom zmínka byla a velký titulek. Podle všeho a jak Kathy popsala tu dramatickou scénu, skončil v rokli. Nemá důvod jí nevěřit.

Chtěl ještě s matkou probrat pár věcí k zítřku, ale na to bude dost času po cestě a v hotelu. Vyloňská oblast je od Zewingtonu vzdálena necelých deset mil, uvažuje, zajede se tam podívat, pokusí se něco zjistit a za chvíli bude zpátky. Ví, že by mu to nedalo spát a tím spíš, když zítra odjíždí a neví s určitostí, kdy se vrátí.

Kathy už spala, když jí chtěl vrátit spisy, odnesl je tedy zpět do svého pokoje a nenápadně se vytratil z domu. Ještě před tím však napsal pro Bertu krátkou zprávu a nechal ji na tajném místě, jak to dělává již léta.

Stálo tam: Jel jsem do Stringfordu, ty noviny jsem Kathy ukázal. Potvrdila, že se jedná skutečně o ni a jejího manžela.

A odjel cestou, která vede kolem Vyloňského lesa.

* * *

K večeru, pár minut po šesté se probudím, zpocená hrůzou z děsivého snu.

Co měl znamenat?

Byla jsem v tom lomu. Konal se tam večírek za bílého dne se spoustou podivných osob. Neznámé postavy, které vypadaly jako přízraky, měly tváře zahalené mlžným závojem. Jejich hlasy a smích zněly ozvěnou a já se mezi nimi proplétala ve svých rozedraných šatech. Byla mi zima a celá jsem se třásla. Zahlédla jsem Artura, stál zády ke mně. Vtom se prudce otočil a já uviděla jeho znetvořený obličej, zbrocený krví. Oči se mu podivně leskly, jako oči zvířete lačného po kořisti. Pomalu se ke mně přibližoval. Jednu nohu táhl za sebou a zanechával po ní krvavou stopu. Cítila jsem, jak se mi v hrdle zvedá výkřik, nedostala jsem ho však ze sebe.

Blížil se a natahoval ke mně ruku, se stejnou sklenicí, z jaké jsem pila na večírku. „Napij se, lásko, napij!“ zahřímal a příšerně, srdcervoucně se zasmál!

Chtěla jsem utéct, ale přízraky se naráz shlukly kolem mě a nebylo úniku. Bože, co by bylo, kdybych se neprobudila? Rozsápaly by mě?

Většinou děsivý sen končí zrovna v té nejvypjatější chvíli, ale co kdyby se člověk neprobudil a snil by dál? Snad proto, že ve snu nelze cítit bolest se probouzíme a má to být výstraha před něčím, co teprve přijde. Před čím ale?

V té spojitosti mě napadlo, udělala jsem dobře, když jsem dala Zewigovi přečíst svou výpověď? No, už to zpět nevrátím, alespoň nemusím nic vysvětlovat.

Nemohu si pomoci, ale dnes jsem cítila v jeho přítomnosti zvláštní pocit, cosi, jako by mě k němu přitahovalo. Vzpomenu na chvíli, kdy seděl u mé postele a můj zrak nevědomky sjel na jeho osrstěnou hruď pod rozhalenou košilí a na jeho silné paže a velké dlaně se štíhlými prsty. Když pak zamyšleně odcházel, pociťovala jsem v těle vzrušení při pohledu na jeho mužnou postavu, opálenou tvář a husté kaštanové vlasy. Ta averze z posledních dnů, kterou jsem k němu cítila, naráz zmizela.

Vstávám z postele, rozhodnuta jít se osprchovat. U okna se zastavím, odhrnu záclonu a skýtá se mi pohled do zahrady, který bere dech. V té chvíli zapomínám i na odporný sen.

Jsem tak zaujata scenérií přírody, že sotva vnímám známý hlas: „Kathy, klepal jsem ale…“

Je to Dean Zewig, stojí za mými zády a znovu, ale již tiše opakuje: „Kathy…?“

Napolo se ohlédnu a cítím jeho teplý dech ve svých vlasech a známou vůni. V těchto okamžicích mi celým tělem probíhá chvění. Už to není pohledem z okna, ale tím, že on stojí v mé těsné blízkosti. Jako by čekal, až mu dám znamení.

Tím, že zvolna zvrátím hlavu, mu ho dávám. Položí své ruce na má ramena a já zavřu oči. Stojím napjatě. Vím, co teď musí přijít a mé tělo po tom najednou touží. Svírá mne svými silnými pažemi, jeho rty se přitisknou na mou odhalenou šíji a se mnou se děje cosi neskutečného. Když mě nedočkavě otočí k sobě, nebráním se. Ústy se přisaje na má, a já cítím jeho jazyk. V okamžiku, kdy vnímám ty pevné svaly na hrudi, se nemohu ovládnout. Prsty mu zajedu do vlasů a druhou dlaní křečovitě sevřu tu silnou paži, která mě ovinula tak pevně, až je mi na omdlení.

Uvědomí si to a včas povolí. „Kathy, Kathy…“ šeptá mi smyslně do úst. Jsem ještě slabá a on to cítí. Uchopí mě do náruče a odnese na postel. Stojí nade mnou, temné oči má přivřeny, hledí do mých a podle výrazu tváře, bojuje se svým svědomím.

Po chvíli se však uličnicky pousměje. „Musím si dát studenou sprchu, ale přijdu, něco jsem zjistil,“ ve dveřích se ještě ohlédne. „Kathy, já tě miluji, cítíš to samé?“

Neodpovím, stydím se, že jsem se neovládla a odvrátím hlavu.

Samozřejmě, že To cítím. Cítila jsem To doslova! V krku mám knedlík a jsem celá rozpálená. Vypadá to, že ovlažit studenou sprchou potřebuji také. Zavřu oči a představím si jeho pevné paže, jak mne laskají. Hladím své tělo stále ještě zalité záplavou vášně. Vnímám zvuk vlastního přerývavého dechu…

Po chvíli zbavena napětí, ležím bez hnutí a pomalu zapojuji mozek, který mi tím rozrušením, zcela vypnul. Řekl, že mě miluje. Tušila jsem to, jen jsem si to bála připustit. Proč ale? Nejspíš z pohodlnosti, abych o tom nemusela přemýšlet a případně se vyhnula vlastnímu omylu. Řekl, že něco zjistil, ale nejspíš to není tak důležité, když o tom nemluvil. Je to celé podivné, co ta jeho plánovaná svatba? Třeba si se mnou lord Zewig jenom hraje?

Kouknu do zrcátka, jsem bledá a ta jizva na tváři moc vábně nevyhlíží, snad jednou zmizí. Mé rty jsou teď rudé, prokrvené od polibků. Když vzpomenu na jeho jazyk ve svých ústech a to druhé, mezi svými stehny…, přeběhne mi znovu celým tělem zachvění. Potřebuješ ho cítit, však ty víš jak. Dokud se tak nestane, tvé tělo bude stále žadonit a sebeukájení mu nestačí! To si vážně nemyslím, bylo to jen náhlé selhání smyslů! A není se co divit, když zrak vidí přitažlivého muže, čich cítí to typické mužské aroma, v ústech mám jeho jazyk, slyším jeho zrychlený dech a dotýkám se šlachovitého a pevného těla. Jsou to přirozené, pudové reakce. A navíc jsem nikdy nezažila podobný pocit opojení. Ale tohle bylo něco víc, Kathy! Vím a bojím se pomyslet, co se to se mnou děje. Nejprve příšerné probuzení, ten hororový sen – zkrvavený Riwell, zamlžené tváře postav – figur, či co to bylo? Děs, hrůza. A hned nato tělesná touha, která mě samotnou překvapila. Prožívám něco, co jsem dříve neznala.

Berta mi nese večeři a jen letmo na mě pohlédne. Vypadá to, že má naspěch, ale i tak se posadí, aby si odpočinula. Dozvídám se, že celé odpoledne pomáhala paní Libi s přípravami na cestu a že je dnes v jednom kole. Přirovnává to k nejnovější atrakci Londýna k London Eye. Namítnu, že londýnské oko se točí pomalu a ona je přitom zadýchaná stále. Prý je to skoro stejné, odpoví, odtamtud se také jen tak nedostaneme, pokud zapomeneme vystoupit.

Pochopím ji až poté, co mi prozradí, že se Dean Zewig chystá prodat Zewington a Libi kvůli tomu trucuje. Berta se ale Deanovi nediví. Je to prý jediná možnost, jak z toho kolotoče tady uniknout a postavit se nohama na pevnou zem.

Když se pak Berta ohlédne, aby se přesvědčila, zda ji poslouchám, akorát vstávám z postele a ona spráskne ruce. „Kathy, proboha…!“ zděsí se. „Vypadáte jako ten anděl co je na obraze ve stringfordském kostele, až jsem se lekla! To ta košile a k tomu ty vaše vlasy!“

Hbitě k ní přiskočím, neboť se drží za srdce. „Jste v pořádku, Berto?“

„To nic,“ vydechne, „to jen ten první moment, jak jsem vás uviděla.“ A překvapivě se dá do bujarého smíchu.

Přesvědčím se u zrcadla. No jistě, to ty umyté vlasy nabyly na objemu a ta bílá košile! Vyprsknu smíchy také. Teď jsem vážně spatřila sebe, coby anděla. Ještě přilepit křídla a jít na maškarní.

„Berto, co jste mi to na tu hlavu dala?“

„Sama nevím, to byl šampon paní Libi, asi pro zvětšení objemu. Hned mi to bylo podezřelé, takové pěny!“ směje se, až se za břicho popadá. Když se obě zklidníme, nadhodím téma zítřku. Ráda bych si prohlédla dům a zahradu.

Šibalsky na mě mrkne. „O tom nepochybujte, Kathy, zítra máme Zewington jenom pro sebe!“

Už se těším, ale v téhle kytlici tu chodit nemůžu a z mých šatů nic nezbylo. Berta mi prý něco obstará a před odchodem mi klade na srdce, abych za ní určitě poslala Deana, třeba i o půlnoci. Celý den ho prý neviděla.

Po koupeli procházím potmě pokojem, odhazuji vlhkou osušku a nahá se vrhám na postel. Přemýšlím o dnešním dni a nejde nemyslet na to, co se mezi mnou a Deanem Zewigem odehrálo.

Dean vstane nervózně od stolu. „Co jsem to jen provedl? To se nemělo stát!“ zamíří ke dveřím, kde se zastaví a s obličejem schovaným v dlaních se vrací zpět. Ale co si to nalhávám? Vždyť po ní strašně toužím, nedá se to ovládnout. Nikdy jsem takový pocit nezažil, tak nesmírnou touhu po ženě. Bože, Kathy!

Jak se má teď soustředit na obchod, který ho čeká? Ten dlouho trvající pocit touhy se umocnil, když ji viděl stát u okna. Jako by se dívka ze snu zhmotnila. Silueta jejího nahého těla prosvítala skrze košili a husté dlouhé vlasy, které hodila lehce přes

rameno, odhalily bledou šíji. Musel ji políbit, neudržel se!

Koukne na hodiny, už je pozdě a brzy ráno vstává, stěží se stihne rozloučit. Musí za ní teď, už proto, že jí koupil dárek. Ale jak ho přijme? Zdálo se, že byla svolná k jeho polibkům, ale pak, když odcházel, odvrátila tvář. Nedivil by se, kdyby ho teď odmítla. Přinejhorším mu ta krabice přistane na hlavě. On ale statečně vytrvá a omluví se za své zkratové a postpubertální chování.

Odhodlaně otvírá dveře pokoje. Kathy už spí, nevadí, nechá dárek na stole. Z Londýna se brzy vrátí a vše jí vysvětlí. Ale tak rád by ji políbil, nemůže přeci odjet bez rozloučení. Sedne na kraj postele a dotkne se pramene vlasů na polštáři.

Vdechnu tu známou vůni a nahmátnu paži, která mne odpoledne objímala. „Deane?“

„Myslel jsem… jestli se nezlobíš… nechtěl jsem,“ šeptne.

Ale to už s jeho dlaní směřuji pod deku a zastavím se, až když objímá mé ňadro.

„Ale, Kathy, já… já…“ chystá se něco říct.

Nenechám ho, vymrštím se do sedu a nedočkavě mu rozhalím košili, abych se mohla svým nahým tělem přitisknout k jeho hrudi. Zrychleně dýchá, když mu neúprosně rozevřu zip u kalhot a prsty do nich zajedu. Nebrání se a já se nepoznávám. „Chci tě Deane!“ Sotva se sesune na postel, přehodím nohu a dosednu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Věřím na osud….
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.