Jana Moravcová

Vlastním jménem dr. Jana Neumannová, je česká spisovatelka a překladatelka.

Po maturitě roku 1955 vystudovala tehdejší Vysokou školu ruského jazyka a literatury. V roce 1967 získala titul PhDr. na Filozofické fakultě Karlovy univerzity. Pracovala převážně jako redaktorka Lidového nakladatelství, od roku 1975 jako zástupkyně šéfredaktora Čs. spisovatele. Několikrát se účastnila akce pro mladé, začínající spisovatele Literární Luhačovice.

Do literatury vstoupila Jana Moravcová nejprve jako překladatelka z ruštiny a překladům se trvale věnuje i nadále - T.Jeseninová, K. Simonov, V. Vysockij. Napsala několik pohádek a knížek veršů pro děti, básnické sbírky pro dospělé, proslavila se sbírkami dvou knih povídek s tajemstvím Klub neomylných a Klub omylných, knihy sci-fi povídek, románů a detektivek.

Třináct barev lásky

Soubor povídek o zvláštnostech citu, jenž nás dokáže často v nestřežených okamžicích záludně přepadnout. Láska je téma věčné a vděčné. I třináct povídek Jany Moravcové je věnováno rozmanitým láskám, láskám s prvky tajemna, někdy detektivky a jindy hororu, kterým je však společné to, že je autorka koření humorem a nadsázkou.

Jana Moravcová

Třináct barev lásky

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

©Jana Moravcová - Neumannová c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-083-3

Obsah

Příběh mé kamarádky Venduly

Příběh o legendě

MIKI BAR

Černá slepice

Kytka

Blázinec pro Elišku

Návrat

Jak napravit kolegu

Pohádka o muži, který hodně myslel

Přítel

Květ divizny

Údolí dešťů

Růžový příběh

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Vždyť nevíš roku, nevíš ani dne…

Nehraj si s tím, co všem je podivné!

A podivná je mnohá láska.

Nebo ne?

(Tichý kormorán)

Příběh mé kamarádky Venduly

Nevím, jestli znáte někoho, kdo si velice záhy naplánoval své manželství, svou první lásku - a taky si tím samozřejmě připravil v této oblasti první zklamání. Já takového člověka znám. Ta osoba mi vyrůstala takřka po boku a byla mou spolehlivou kamarádkou v dětských letech. Říkali jsme jí Vendula. Ale pozor! V jejím plánu šlo skutečně o toto pořadí: manželství promyslela napřed, lásku až potom.

Došlo k tomu v čase našeho významného životního zlomu:

Bylo nám šest a poprvé se před námi otevřela vrata školy. Moje kamarádka Vendula byla člověk srdnatý a nápaditý. Nevzpomínám si, že by ji předtím něco vyvedlo z míry - a já jí tak trochu záviděla, jak si dokáže poradit i v těch nejzapeklitějších situacích, do kterých jsme se v železničářské kolonii, kde jsme já i Vendula bydlely, často dostávaly.

Nechtěla jsem se před ní shodit a tvářila jsem se, že mi ten první den ve škole připadá úplně samozřejmý. K mému údivu však byla vyvedena z míry Vendula. A to ze zcela zvláštního důvodu…

„Všimla sis, že Dana Vaňousů se nejmenuje Vaňousová? Dana Vaňousů se jmenuje Nováčková,“ vydechla užasle Vendula, když paní učitelka přečetla seznam žákyň. Že se křestní jména dají všelijak obměňovat, to pro nás nebylo žádným tajemstvím - ostatně Vendula byla Václava… Ale Vaňousová a Nováčková - to je přece rozdíl!

I Dana byla z kolonie a my jsme ji s Vendulou dávno znaly. Její táta se jmenoval Vaňous, máma Vaňousová, mladší sestra taky… Tak proč najednou Dana ne?

V dnešním čase, kdy není nic divného, že řada žáků ve třídě má rozvedené rodiče, to může znít skoro neuvěřitelně, ale je to tak! Bylo to naše první životní setkání s onou záležitostí, které se říká rozvod. Dana, o které jsme si všichni mysleli, že se jmenuje jako ostatní členové jejich rodiny, měla svého vlastního tatínka Nováčka bůhvíkde, pan Vaňous nebyl její tatínek, třebaže Danina maminka - paní Vaňousová - byla jeho žena… No tohle!

Nikdy předtím jsme s Vendulou o svých názorech na svatby a především na ženichy nemluvily, teď však byla Vendula viditelně otřesena:

„To teda znamená,“ řekla mi, když si to rozvážila, „že si klidně někoho vemeš a on ti klidně uteče jako ten Nováček. To by ti taky moh třeba ukrást všechny tvý věci! Jenže mně se to nestane,“ dodala, „mám to vymyšlený. Vemu si našeho Frantu. A kdyby chtěl utýct, tak to nepude. Naši si to s ním vyřídí.“

„A to jde - vzít si bráchu?“ Nějak se mi to nezdálo, ale Vendula mi s určitostí odpověděla:

„Když se chce…! A to si piš, že Franta nezdrhne. Vlastně taky může bejt rád, že mě bude mít jistou, protože ani já si mu netroufnu zdrhnout. Víš, jak by mě táta srovnal a jak by mi máma vynadala?“

Srovnal ji ale hned sám Franta, když mu svůj plán prozradila. Frantovi bylo dvanáct, patřil k nejvyhlášenějším rváčům kolonie a o rodinných poměrech měl přece jen jiné vědomosti než Vendula. Nejdřív se tedy jen zašklebil a zabouchal si pěstí na čelo, aby Vendule naznačil, jak je pitomá, a pak jí to i hezky nahlas řekl. A když mu zatvrzele opakovala, že „když se chce…“, prostě ji pár vrazil.

Myslím, že Vendula svou ideu dost bránila, protože rvačka vůbec nebyla symbolická. Franta však pochopitelně zvítězil a Vendula mi přišla oznámit svůj nový nápad:

„Není to výhodný - vzít si svýho bráchu! Když se s tebou pere, nemůžeš počítat s tím, že tvý rodiče budou jen na tvý straně. Teď jsme například dostali pohlavek oba. A není to spravedlivý. Franta měl dostat víc, protože se umí líp prát. Každýho přepere… i Kozderku,“ dodala a zaznělo to obdivně. Kozderka totiž byl další vyhlášený rváč kolonie.

Vendula se na mě chvíli vyčkávavě dívala, ale když jsem viditelně nechápala, kam míří, vyhrkla:

„Je to jasný - a já už to mám vymyšlený!“

A pak mi to vysvětlila. Ze všeho nejlepší by bylo mít za muže Kozderku, kterého se skoro každý bojí. A kdyby ho náhodou napadlo, že by třeba začal dělat něco, co by se Vendule nelíbilo - je tu přece Franta! Bratr Franta, který Kozderku přepere a docela určitě bude svou sestru bránit.

„No a naši budou samo sebou na mý straně,“ řekla a jedním dechem dodala: „Takhle by to bylo fakt výhodný, protože Kozderka je v těch rvačkách až po mým bráchovi, ale na druhou stranu je lepší než všichni ostatní! Odteďka je Kozderka má láska,“ prohlásila a nakreslila si na piják srdíčko s velkým K uprostřed.

V mých očích vyrostla do úžasné výše nejmazanějších hrdinů pohádek a mně známých dobrodružných příběhů. Vždyť měla pravdu! Když si ji vezme za ženu Kozderka, nikdo si na ni netroufne. A kdyby ji snad Kozderka naštval - je tu přece brácha Franta, a ten zakročí. Přepere Kozderku.

„A kdy mu to řekneš, že je tvoje láska?“

„Až se to bude hodit,“ odpověděla opatrně, zřejmě si připomněla nečekaně bouřlivou reakci, kterou její nabídka k sňatku vzbudila u Franty. „A ty to nesmíš nikomu říct, protože velká láska je vždycky tajná. A až se vememe, to si piš, že mi neuteče jako ten Nováček paní Vaňousový.“

Vůbec jsem o tom nepochybovala.

Bylo to někdy před Vánoci, když mě máma poslala pro kvasnice až do konzumu na druhé straně kolonie, protože v krámku za rohem už neměli. Vedle konzumu stálo nákladní auto, někdo do něj přenášel skříně a postele - a u zadního kola náklaďáku podupával Kozderka.

„Stěhuju se, no,“ řekl pyšně, když uviděl můj nechápavý výraz. „Do Prahy!“

Rázem jsem si vzpomněla na Vendulu. Ví to vůbec? Její velká tajná láska se stěhuje do Prahy. To je šílená dálka! A ví vůbec Kozderka, že ho Vendula miluje?

Doběhla jsem k ní, sotva jsem popadala dech.

Vyslechla mě nasupeně a řekla, že si to promyslí.

Takový zklamání! říkala jsem si v duchu a snažila jsem se představit si, jaké to asi je, když se velká tajná láska bez jakéhokoliv předchozího varování najednou někam stěhuje…

„Hele, vdát se není povinný!“ oznámila mi vítězně Vendula, když si to všechno rozvážila. „A když se nevdám, žádnej manžel mě nemůže podfouknout, to je jasný, ne? Přemejšlej o tom!“ vybídla mě s převahou toho, kdo se vyzná. A já zase musela uznat, že je mazanější než všichni chytří Honzové i s moudrými pohádkovými babičkami i dědečky dohromady.

Občas se teď s Vendulou vídám. Ne moc často, žijeme každá v jiném městě. Vendula je matka početné rodiny, její někdejší úvahy o případném sňatku s bratrem a výhodách fyzické převahy na ní zřejmě nezanechaly žádné stopy. Před mnoha roky se vdala za nenápadného výpravčího, který jí psal básně.

V mých vzpomínkách zůstala nepřekonatelná…

Nejde o to, že bych se někdy později v životě nesetkala s někým, kdo si v téhle oblasti života taky leccos naplánoval. Jenže… už nikdy jsem nikoho za ty jeho plány a úvahy tak neobdivovala.

Příběh o legendě

„Já přece vím, jak to bylo! Byl jsem u toho!“

„Mně nebude nikdo nic vykládat! Byla jsem při tom!“

Kolik takových vět v životě slyšíme, kolikrát jsme něco podobného řekli i my sami? A kolikrát jsme si potom museli přiznat, že tohle tvrzení patří k nejošidnějším?

Sjezdy abiturientů, srazy dávných part všeho druhu, schůzky rodáků - a více či méně shovívavá odhalení, že ten druhý „to vykládá špatně, takhle to přece vůbec nebylo…“. Někdy z toho pak vznikne legrace, někdy ale hádka a roztrpčení.

Užaslá paní v letech se doví, že způsobila rozchod své kamarádky se snoubencem, protože: „Tenkrát, jak jste přišli na ten večírek v hotýlku za městem s dvouhodinovým zpožděním a ty jsi vykládala, že ti ujel autobus, a on zase, že se mu rozbila motorka - a pak jste dorazili spolu…, no to byla tak naivní výmluva, že jí nikdo samozřejmě nevěřil! Teď už je to jedno, tak to nezatloukej!“ A paní - třebaže jí skutečně ten autobus tehdy ujel - bezradně a bezmocně nachoví jako zamlada.

Další z přítomných zjistí, že historka o spontánní studentské rebelii, jíž se zúčastnil a o níž s chutí později mnohým vyprávěl, vůbec spontánní nebyla, protože ji zosnoval on…, ale: „Proč to teď nechceš přiznat?“

Pán s prošedivělými skráněmi pochopí, že byl považován za autora anonymních dopisů, které děsily slečnu lékárnici ve vedlejší vsi, ale ta slečna se potom všemu už jen smála, takže: „O co jde, teď už to můžeš říct…“ atd., atd.

Co je pravda a co legenda? A co komu víc - zvláště po dlouhých letech - prospěje? A co ublíží?

Tohle přibližně mi muselo nutně proletět hlavou, když jsme se po letech sešli se spolužáky v kavárně Pomněnka v podhorském městečku, které kdysi mělo v rámci někdejších krajů a okresů významnější postavení než dnes, a proto v něm také bývalo i víc škol než teď.

Nebylo to naše první setkání po maturitě, sešli jsme se - byť s pětiletými odstupy - dokonce mnohokrát, a zdálo by se tedy, že už se nemůžeme svými vzpomínkami a výkladem věcí minulých navzájem zaskočit. Jenže tu byla jistá novinka…

Po několika desetiletích se mezi námi objevila Hanulka. Chovali jsme ji v paměti jako vyděšenou spolužačku neschopnou jakékoliv „vylomeniny“ - jak jsme tehdy své mnohdy zvláštní nápady nazývali - jako tichounkou, neprůbojnou, neatraktivní a ve studiu nepříliš úspěšnou dívenku. Ano, slovo „dívenka“ bylo právě pro ni to správné označení.

Dojížděla tehdy do města z vesnice, která vzdušnou čarou sice nebyla daleko, ale jediné dobré spojení bylo vlakem s přesedáním ve městě, které představovalo jakýsi železniční miniuzel širokého okolí. Znala jsem tu trasu dokonale, protože i já jsem dojížděla - a se mnou celá parta studentů nejen naší školy, ale i místní průmyslovky. Pohybovali jsme se po trojúhelníku: domov, přesedání, cíl - a záviděli těm, co bydleli „méně výhodně“ - a měli tedy právo na ubytování v internátu. Bydlet v internátu nám připadalo zábavnější, nedá se ovšem říct, že my bychom si při svém dojíždění neuměli zábavu obstarat…

A to byl právě ten důvod, proč mi při nenadálém setkání s Hanulkou veškerá varování týkající se toho, co se kdysi událo, proletěla hlavou.

Hanulka, která se po maturitě někam propadla - a teprve po čase nám kdosi řekl, že snad emigrovala - byla teď tím nejlepším objektem pro oživování legend, a možná i nevhodných pravd. Ano, možná i nevhodných, protože nebylo jasné, jak právě ona a právě teď může například reagovat na to, vzpomene-li si někdo, co jsme jí při našem dojíždění nedlouho před maturitou vyvedli…

Ale - vždyť o tom tehdy každý nevěděl! utěšovala jsem se. Vždyť o tom vlastně věděl málokdo! Tenkrát jsme si v rámci zachování tajemství - protože jen tak měl náš žert smysl - dali navzájem slib, že nic neprozradíme…

A že bychom o tom mluvili někdy později? Nemohla jsem to vyloučit, ale nevzpomínala jsem si, že by tomu tak bylo. Už proto ne, že Hanulka nebyla celé ty roky ostatním na očích a vzpomínka na ni se při našich setkáních obvykle přešla jen prostým konstatováním, že o její rodině vůbec nikdo nic neví.

Ze současných přítomných na srazu abiturientů ale tu historku zcela jistě znala Petra. Taky tehdy dojížděla - i když z jiné vsi než já i než Hanulka.

Vrhla jsem na ni varovný pohled, ale buď mě vůbec nepochopila, nebo ani pochopit nechtěla - protože hned začala bodře vykřikovat, že „když nic jinýho, ty naše cesty ve vlaku se nedají zapomenout“ - a Hanulka ochotně kývala, obracela se přitom i ke mně a nakonec dodala:

„Já tomu dojíždění vlastně vděčím za šťastný manželství. Vzala jsem si Béďu - to nevíte? Taky s námi jezdil, chodil tady na průmyslovku… Když to tak vemu,“ dodala spokojeně, „byli jsme si asi osudově určený. Co všechno jsme spolu zažili - a dodneška je nám spolu dobře. Máme už dospělý děti, čtyři vnoučata…“

„Prosím tě…,“ vymáčkla ze sebe Petra, které snad teprve teď došlo, že vzpomínkou na vlak vkročila na tenký led - „a kdy jste spolu začali chodit? A kdy jste se vzali? Že se tady o tom nevědělo?“

„Začalo to tenkrát už v tom vlaku,“ usmála se Hanulka. „My to ale tajili - a když se naši odstěhovali na Moravu a já s nimi, nastoupila jsem tam do jedný kanceláře, on tam párkrát za mnou přijel… no a už to bylo! Hned potom jsme odfrčeli přes ‚čedočí zájezd‘…“

Neposlouchala jsem to, co nesporně všechny zaujalo - kterak veskrze neprůbojná Hanulka dobývala svět. Myslela jsem na něco úplně jiného: Začalo to tenkrát už v tom vlaku… A že to ani nijak nekomentuje? Že by se jí to dokonce po tom odstupu let zdálo třeba i vtipné?

Já přece vím, jak to začalo! Byla jsem u toho!

Naše „vlaková parta“, která se po ránu vždycky rozrůstala od nádraží k nádraží, sestávala z menších příležitostných skupinek a neméně příležitostných dvojic.

V takové partě samozřejmě vznikají všelijaké nápady, a když se někdo stane terčem vtipů, nemá to lehké. A když se ještě navíc na někoho něco speciálně kolektivně vymyslí, většinou si musí svůj kalich hořkosti vypít až do dna…

Tenkrát někoho napadlo, že „by se mělo něco udělat“ s Béďou. To byl takový tichý kluk z průmyslovky, který se snad nikdy ve vlaku nepokusil na žádnou z děvčat ani promluvit. Jezdil s námi necelý rok - předtím ho prý vždycky ráno bral s sebou soused autem. Jestli soused z nějakého důvodu přestal do města dojíždět, nebo proč tenhle „servis“ skončil, to jsme nevěděli a ani to nebylo podstatné. Teď bylo pro nás důležité to, že se nám hodil „do hry“.

Začalo to tím, že mu kluci namluvili, že v té naší vlakové partě má tajnou ctitelku - a kdyby byl pozornější, že už by dávno musel poznat, o koho jde. Béďa poněkud znejistěl, taky ještě víc zrozpačitěl, ale nic víc se nedělo…

Takže bylo nutné tu jeho „ctitelku“ nějak domyslet. Nabízely se dvě možnosti. Dvě z nás v té době s nikým právě takzvaně nechodily: Zuzana z jedné vesnice až skoro u města, kde jsme vysedali - a Hanulka.

Obě se taky hodily už proto, že ani jedna z nich nebyla při vznikajícím spiknutí ve vlaku přítomna. Hanulka měla chřipku a Zuzana přistupovala až na poslední stanici, o něco později za Béďou, který se k nám přidával při přestupování.

Tak jsme tedy losovali. Los vybral Hanulku…

Vzpomínám si, že se nám tohle řešení zdálo zábavnější - už proto, že Zuzana byla přece jen „mazaná“, jak se jí říkávalo, a mohla náš žert rychleji odhalit než těžkopádná Hanulka.

Samozřejmě že to bylo dost hloupé pubertální žertování, ale psychologie party bývá už taková… A tak jsme se bavili tím, že jsme podsouvali jednomu i druhému dost neurčité romantické vzkazy psané hůlkovým písmem, vehementně jsme jim - ovšem každému zvlášť - zdůrazňovali, že to už je přece každému jasné, že ten druhý má o dotyčného - nebo o dotyčnou - zájem, a vymýšleli jsme, jak jim uspořádáme rande, když se oni pořád k ničemu nemají. Chtělo to přijít na nějakou lest, aby byla legrace, ale to jsme už nestihli…

Hanulka zjistila, že jim přes vesnici začal jezdit autobus s výhodnou trasou až ke škole - a dala zdlouhavému vlaku vale. Béďa dostal k narozeninám pionýra, což tehdy byl mezi mladými lidmi „nad patnáct“ největší výkřik motoristických vymožeností - a hrdě prohlásil, že už vlakem jezdit nebude. Do maturity ostatně jemu i nám zbývalo nemnoho týdnů - a celý náš romantický výmysl s tajnou láskou se tedy potichu vytratil. Někoho sice ještě napadlo rozvinout „fiktivní korespondenci“, ale to už se nám přece jen zdálo příliš. Posílat někomu dopisy na domácí adresu, to je něco jiného, než podstrčit vzkaz do kapsy kabátu ve vlaku. Najednou jako by pár z nás prozřelo. Celá ta legrace ztratila přitažlivost, možná taky proto, že k nám v tu dobu do ranního vlaku přisedal jeden z bývalých průmyslováků, kterého před rokem ze školy vyhodili - a on se teď živil jako uhlíř, nebo o tom aspoň s náležitým vtipem uměl vykládat. Takže na osnování dalších romantických zápletek nebyla ta pravá atmosféra.

Příběh zkrátka vyvanul, jak se tak krásně říká…

Jenže teď se právě dovídám, že nevyvanul!

„Když vám někdo bude tvrdit, že neexistuje láska na první pohled, nevěřte mu,“ usmívala se Hanulka, která se obloukem vyprávění dostala zpátky ke svému Béďovi. „Od prvního dne, kdy s námi začal jezdit vlakem, jsem věděla, že je to ten pravej - a on se do mě okamžitě zakoukal jak v ukázkovým milostným románu. Říkám vám - fakt jsme si asi osudově určený… To se divím, že jste to tenkrát na mně nepoznali, ale to víte, já byla taková stydlivka, tak jsem se maskovala, bála jsem se, že se mi budete smát…“ A už zase mluvila o vnoučatech.

Takže ona se zakoukala do něj a on do ní hned při prvním setkání ve vlaku!? Vždyť přece vím, jak to bylo! zvedla se ve mně vlna rozhořčení.

Petřin a můj pohled se na okamžik setkaly - a za chvíli jsem stála se svou někdejší spiklenkyní v umývárně:

„Vzpomínáš si na to?“

„Vzpomínám,“ řekla a ironicky zvedla obočí. „Je tu několik možností: Prostě jen tak plácá, nebo ví, jak to bylo, a chce nás vyhecovat, nebo neví, jak to bylo, a myslí si, že mluví pravdu…“

„Moment,“ přerušila jsem ji. „Proč by měla jen tak plácat? A když ví, jak to bylo - to chce, abysme jí tu její krásnou legendu o lásce na první pohled shodili? To snad ne! A jak si může myslet, že mluví pravdu? Každopádně tu byly ty romantický psaníčka… no, ty, co jsme jim podstrkovali do kapes! O těch si přece někdy za dalšího společnýho života s Bědou snad přece jen řekli, ne? Takže jakýpak: neví, jak to bylo!“

„Sakra,“ povzdychla si Petra.

„Koukni, obě jsme u toho byly,“ pokračovala jsem. „A my víme, jak se to stalo! Takže musíme připustit, že nás tenkrát nejspíš během času oba prokoukli, domluvili se, že už s námi jezdit nebudou… A přitom se fakt do sebe zamilovali… Nebo že by se opravdu jeden druhýmu líbili vážně už od začátku?“ připustila jsem nerada jinou verzi, než byla ta naše. „Těžko, viď? To by nám přece neuniklo! No, ptát sejí na to nebudem… Ta její legenda o lásce na první pohled je docela pěkná… Jenže…,“ připomněla jsem, „my jsme Hanulku přece fakt vylosovali! Byla jsem u toho…!“ A pak jsem se konečně zarazila, protože Petřin nepřítomný pohled naznačoval, že tu řečním do hluché. „No jo, člověče,“ připustila jsem tedy na závěr svých úvah, „vylosovali, ale jak by se to asi vyvinulo, kdyby ten los tenkrát pad na Zuzanu… Jestlipak by to taky byl osudovej vztah?“ A musela jsem se tomu, což ke své hanbě přiznávám, usmát.

„Těžko,“ povzdychla si znovu Petra a mně teprve teď došlo, že nevzdychá, že prostě jen potlačuje smích. A současně jsem si uvědomila, že tehdy - o něco později, ale ještě před maturitou - přece se Zuzanou chodil Petřin bratr! A že se dost brzy rozešli. „Těžko,“ zopakovala Petra. „On se tenkrát brácha o Zuzanu zrovna dost pokoušel - a on neměl u holek moc štěstí, takže jsem přece nemohla nic riskovat! Když se losovalo - tak to jsem zařizovala já. A na oba ty papírky jsem napsala Hanulku. Pak jsem ten druhej hned ztopila… Teď už je to ale snad jedno, ne?“ řekla a rozesmála se naplno.

Musím přiznat, že mi to chvíli trvalo, než jsem se úplně vzpamatovala. Tak vida - kudy se ubírá osud!

A já si celá desetiletí myslím, že něco vím… Proč bych si to koneckonců nemyslela - byla jsem přece u toho!

Jenže to s tím „losováním“, to je jenom jeden problém. Ten další zní jinak: věděla Hanulka, jak jsme to na ni a na Béďu hráli, nebo nevěděla?

Ona to teď vypráví takhle… Má ale smysl její legendu něčím narušit? Například jiným tvrzením, svědectvím o něčem jiném… K čemu to bude dobré?

Hanulka má prostě svou verzi.

Ale vždyť já sama jsem ještě před pár okamžiky také měla svou verzi! Neodpovídala pravdě - jenže já bych přísahala na to, že to pravda je, protože já jsem přece „byla u toho“ a vím tedy přesně, co a jak se stalo…!

A tak jsme se s Petrou na sebe už jen mlčky podívaly a myslím, že jsme obě svorně pokrčily rameny.

„Jo, všechno je vždycky jinak,“ řekla jsem potom nenápaditě a Petra kývla. „Ty, hele…,“ vysoukala jsem pak ze sebe, ale nemusela jsem pokračovat, protože i Petru zřejmě napadlo totéž co mě:

„No jasně! Jako by to nikdy nebylo! Nic… Z naší strany jako by nikdy nic nebylo! Ta její legenda je přece jenom krásná… A my nemusíme nic dalšího vědět“

A pak jsme se obě vrátily k ostatním bývalým spolužákům. Myslím, že mi Hanulka nevěnovala ani jeden pátravý pohled. Byla na mě i na Petru stejně milá jako na ostatní, stejně bezelstně s námi zapřádala hovor, se stejným zaujetím se vyptávala na naše životní osudy… Příjemná atmosféra setkání zůstala nedotčena.

Ale kdoví? Možná že někdo jiný to viděl jinak než já.

Ostatně - vždyť se po čase můžu někoho zeptat na jeho názor. Někoho, kdo nic netuší, ale prostě byl „při tom“, když si s námi Hanulka na sjezdu abiturientů povídala…

MIKI BAR

(Historka, kterou s oblibou vypráví můj známý X)

V kterém městě se tenhle příběh udál, to vám nepovím - a vy brzy pochopíte proč.

Nebýval jsem tam často - zhruba jednou za rok, a to ještě díky služebním cestám. Na onom městě mě totiž nikdy nic nepřitahovalo a kdysi se mi zdálo docela nudné. Jenže kvůli nudě bych o něm nevyprávěl…

Jistě je vám tedy jasné, že se tam muselo udát něco alespoň svým způsobem zajímavého. A já bych řekl, že to dokonce bylo dost zajímavé - i když pro každého ze zúčastněných trochu jinak.

Tehdy, když se všechno odehrálo, jsem měl v tom místě přítele. Usídlil se tam docela nedávno, nebo - lépe řečeno: byl tam usídlen, protože on je totiž takříkajíc ve státních službách a jeho specialitou byly a jsou drogy. Anebo ještě lépe - boj proti překupníkům a obchodníkům s drogami. V onom městě totiž najednou dostali hlášku, že se sem přesunula jakási skupina, která s drogami už dost dlouho úspěšně obchoduje - a policie ne a ne se jim dostat na kobylku.

Přijel jsem do města právě v ten den, kdy se chystal jakýsi veliký zátah, od nějž si můj přítel hodně sliboval. Všechno se to mělo odehrát na nádraží - a právě kolem vlaku, kterým jsem přijížděl i já. Tak se stalo, že jsem padl svému příteli skoro do náruče, ale nedá se říct, že bychom z toho v té chvíli měli radost. Já vůbec nechápal, co se děje a proč mě chtějí vyslýchat - a on měl hlavu plnou jiných starostí, a tak jen řekl, abych na něj v klidu počkal v nádražní restauraci, svým hochům přikázal, aby mě nechali na pokoji - a na dobré dvě hodiny zmizel. Když se ke mně vrátil, tvářil se otráveně. Bylo mi jasné, že se něco nepovedlo.

Vypadalo to na úplné fiasko a snad jenom já jsem měl ze všeho alespoň nějaký prospěch: přítel mě nenechal bloudit po nočním městě, nemusel jsem hledat hotel, dostal jsem prostě k dispozici krásný pokoj v neméně krásném přítelově bytě. Musím přiznat, že se mi tam u něj opravdu moc líbilo… Žádný supermoderní nábytek, ale solidní vybavení, které zřejmě už ledacos pamatovalo, nicméně zřejmě tu právě proto ze všeho přímo vyzařovala - navzdory častému přítelovu stěhování - pohoda zabydleného domova. Na zdi důstojně dusaly staré pendlovky - žádná rádoby starožitná napodobenina… I ten telefon v přítelově pracovně měl ještě poctivý ciferník z číslic a písmenek - a ušák v koutě přímo sváděl k posezení. Jestli jsem v té době znal slovo „mobil“, to nevím, ale vzpomínám si, že „počítací stroj“ pro mě bylo cosi obrovského, co zabírá celou místnost - naštěstí někde jinde než v přítelově bytě. Zasáhnout do soukromí tu tedy bezprostředně mohl jen ten starý poctivý telefon, ale my jsme doufali, že se tak nestane, že až do rána máme před sebou radostnou perspektivu: výbornou skotskou a moře času na vyprávění o tom, kudy nás osud vláčel během posledních let.

Jenže pak ten telefon zazvonil a ukázalo se, že tohle město není tak zcela bez šance stát se zajímavým.

Samozřejmě že všechno to, co tvoří můj příběh, jsem se nedověděl během oněch několika hodin, které jsem v přítelově bytě strávil. Leccos jsem pochopil z pozdějších novinových zpráv, všelicos mi po čase řekl i můj přítel, ale nic to nemění na faktu, že jsem byl vlastně „při tom“.

Léčka, která se zdála dokonalá, nevyšla. Do pasti na nádraží nepadl ani jeden člen skupiny, která drogy provážela. Všechno by zřejmě usnulo, i město by opět upadlo do svého polospánku, kdyby se v jedné z předměstských čtvrtí neudála podivná věc, která donutila přítelovy podřízené k nočnímu telefonátu - a nám vzala iluzi návratu do minulých let při skotské.

Jednomu muži zákona se při obchůzce zdálo, že na rohu ulice není něco zcela v pořádku. Posvítil si tam a ke svému úžasu zjistil, že tam v tichosti postává asi pět mužů. Zamířil k nim. Dali se samozřejmě na útěk. Snažil se je pronásledovat, ale brzy mu zmizeli. Jeden z nich byl nápadný blondýn, i v onom špatném osvětlení si ho člověk mohl snadno zapamatovat.

Asi po hodině vešel náš muž zákona do hospody, která ještě jako jedna z posledních měla otevřeno - a najednou tam onoho blondýna uviděl. A pak se mu zdálo, že poznává i ty ostatní kolem - i když to bylo téměř absurdní - viděl je předtím vlastně jen krátkou chvíli. Rozhodl se pro kontrolu dokladů.

V tu chvíli před hospodou zastavilo nákladní auto, muži v hospodě vstali a nahrnuli se k východu.

Hospodský se později dušoval, že v té panice nemohl vůbec nijak policistovi pomoci - ti chlapi, bylo jich asi pět, se hrnuli jako velká voda, mezi dveřmi se jim někdo připletl pod nohy a oni ho smetli s sebou a za pár vteřin nebylo po nikom ani památky.

Nebudu vám ani povídat, že pro našeho muže zákona to byl obrovský malér. Všichni mu totiž kompletně ujeli tím náklaďákem - a jediné, co po té strkanici u dveří zůstalo, byla na zemi náprsní taška s několika většími bankovkami.

Po telefonátu, který tohle všechno zkroušeně přiznával a navíc dával do souvislosti nepodařenou léčku na nádraží a tuhle noční scénu, můj přítel kupodivu neřekl, že je to nesmysl, ale nechal si vysvětlit, že právě v těch místech, kde byla policistou skupina poprvé objevena, vede docela blízko trať a že se stává, že tam rychlík zpomaluje a někdy i před návěstím zastavuje…

„Zastavili jste na předměstí nebo ne?“ vybafl na mě, a než jsem se vzmohl na váhavou odpověď, že pravděpodobně ano…, vyrazil někam do noci.

Jediná věc, kterou měli v ruce, byla ta náprsní taška. S docela slušnou sumou peněz, s otisky prstů, které nikomu zatím nic neříkaly, a s maličkým kouskem papíru, na kterém bylo tiskacím písmem napsáno: MIKI BAR.

„A máme je!“ zaradoval se přítel. „Prodávají drogy v Miki baru.“

Jenže v tom městě žádný Miki bar nebyl.

Byl tam bar Mikronésie, Malachit, Mefisto a spousta dalších - jenom ne Miki.

A co když jde prostě jenom o bar, jakýkoliv bar, a převzít zboží měl nějaký Miki?

Ve všech barech ale seděli spolehliví hoši a mezi hosty kroužily spolehlivé dívky… Miki je dost běžná přezdívka, ale nenašli nikoho, kdo by mohl odpovídat tak náročné akci při předávání drog.

A najednou se do toho zapletla jakási rázná žena, která dorazila z maličkého městečka, asi dvacet kilometrů vzdáleného. Přivedli ji k mému příteli, protože si přál slyšet o všech mimořádných událostech, které se v těchto dnech stanou. A to, co tvrdila tato žena, přece jen mimořádné bylo: Ztratil se jí manžel.

Její manžel byl knihovník a čas od času ze služebních důvodů do tohoto města dojížděl.

„Co to znamená - čas od času?“ zeptal se můj přítel.

„Asi tak jednou za čtvrt roku,“ odsekla nakvašeně žena. Působila nesympaticky…, byla to taková „nabubřelá slepice“, jak ji později můj přítel charakterizoval.

No vida - jednou za čtvrt roku! A podle hlášení se přibližně jednou za čtvrt roku přesouvaly drogy nic netušícím městem za svými konzumenty.

Pak té ženě ukázali náprsní tašku.

Okamžitě ji poznala.

Uvedla částku peněz - a oddechla si, když zjistila, že bankovky jsou na světě.

„Manžel měl ve městě pořídit větší nákup - zaplať pánbu, že se ty peníze neztratily.“ Hned měla o poznání lepší náladu.

Papírek s poznámkou MIKI BAR v ní naopak nevyvolal vůbec nic. Její manžel nepil, nekouřil, o žádném baru od něho nikdy neslyšela. Ve městě přespával vždycky v nějaké lacinější ubytovně, zdržel se jen do druhého dne a pak se vracel domů. Tedy - obvykle… Tentokrát ale ne.

„Toho člověka musíme najít,“ rozhodl můj přítel. „A budeme je mít všechny.“

Jenže - najít! Cesta přes bary zatím nevedla k ničemu. Každý, kdo měl přezdívku Miki, byl sledován - a pořád nic. Bůhví, jestli ještě žije, poznamenal někdo a vedle v místnosti si rval vlasy muž zákona, který nedokázal v noční hospodě zadržet ani jediného podezřelého, a dokonce ani neznal číslo nákladního automobilu, do kterého všichni naskákali a odjeli.

„Jsem neschopný! Neschopný,“ lomil rukama a nikdo mu to nevyvracel.

Ještě jedna věc na tom byla podivná. Nedalo se říct, že by knihovníkova manželka ze ztráty svého muže byla nějak obrovsky zdrcená. Spíš uražená, že se to všechno událo bez jejího vědomí. Pátrat po jejích vztazích s podezřelými a po eventuální možnosti kontaktu s celou skupinou bylo ale naprosto zbytečné. Jak se zjistilo, nevytahovala ze svého městečka paty, platila tam za hloupou a nafoukanou ženskou a o jejím muži se všeobecně soudilo, že je celý život pod pantoflem.

Knihovníkovu fotografii ukázali hospodskému i policistovi a oba po chvíli váhání připustili, že jim ten obličej připadá nějak povědomý, že tam mohl ten večer třeba i být… Nic určitého však neřekli.

Pak se mužům zákona dostal do rukou jistý nadrogovaný mládenec. Řekl jim pár vět a jednu adresu, na té adrese se dověděli všelicos dalšího - a najednou vám je měli!

Jenže bez knihovníka.

A všichni zadržení popírali, že by ho znali - a MIKI BAR jim taky nic neříkal. Až se jeden z nich přece jen rozpomenul: Ano, nějaký člověk se jim připletl do cesty, když utíkali z hospody, zrovna ve chvíli, kdy kamarád přijížděl s náklaďákem. V tom spěchu ho tenkrát sebrali s sebou, vypadalo to nejdřív, že do hospody přišel za nimi - a na přemýšlení nebylo moc času… Vždycky je přece lepší, když na místě nezůstává žádný svědek - a on se tak hloupě motal mezi dveřmi… Ostatně - vždyť mu nic neudělali! Svezli ho jenom na druhý konec města, tam ho vysadili a koukali zmizet.

„Tak to vypadá na vraždu,“ usoudil přítel. „Náš knihovník toho asi moc věděl.“

Kdybyste viděli, co tohleto udělalo mezi protřelými překupníky! Najednou všichni ztratili půdu pod nohama a ječeli jeden víc než druhý, že to tedy ne, že tohle si přišít nenechají…

Mezi podřízenými mého přítele byl jeden úplný zelenáč. Považoval se za odborníka přes ženské a u každého případu tvrdil, že v tom stejně bude zase jen a jen ženská. Dělali si z něho legraci - a naschvál ho pozvali i k výslechu manželky ztraceného knihovníka. Vyslechl ji s despektem, který se vymykal dokonce i služebním zvyklostem, a po jejím odchodu s naprostou samozřejmostí prohlásil, že tentokrát v tom docela určitě bude ženská, protože je zcela nepředstavitelné, jak může nějaký chlap vydržet s touhle. A když už si ji někdo vzal, musí prostě hledat útočiště u jiné.

Zase ho nebrali vážně, ale když se objevil před mým přítelem s žádostí, aby teď konečně už začali zjišťovat a důkladně prověřovat soukromí všech ženských, které mají přezdívku Miki, přítel okamžitě souhlasil. Vždyť je to koneckonců pravda! Kdo řekl, že Miki musí být jenom chlap?

A znovu se rozdrnčely telefony a překupníci drog trnuli v hrůze, že se ten nešťastný knihovník nenajde.

Následovaly cesty do márnice, identifikace mrtvých - ale nikde nic…

Pak už můj přítel seděl u telefonu sám a osobně přebíral každé hlášení podezřelého šramotu ve městě. Důležité informace mu měly být dodány třeba i o půlnoci do bytu…

Byl tím případem posedlý. Nemohl se na nic jiného soustředit. Seděl a zíral na číselník svého starého telefonu a nevěděl, co si má myslet. Ty překupníky vlastně dostal jen tak mimochodem - a při tom se mu ztratil chlap a on není schopen ho najít živého ani mrtvého…

A jak tak zíral na ten číselník telefonu, najednou vytřeštil oči a docela se rozklepal. Potom vzal do ruky sluchátko a pomalu a opatrně vytočil číslo. Číslo podle písmenek: mikibar.

„Haló,“ ozval se příjemný ženský hlas a můj přítel cítil, jak se mu po čele řine pot.

Knihovník byl na světě za půl hodiny.

Můj přítel byl džentlmen a té „nabubřelé slepici“, jak se o knihovníkově manželce sám předtím vyjádřil, vylíčil věrohodnou verzi únosu, který uspořádala banda narkomanů.

„Proč jste se od své milenky nevrátil domů jako obvykle?“ zeptal se pak vyděšeného knihovníka.

„Já se bál,“ přiznal pobledlý muž.

„Těch s těmi drogami?“

„S jakými drogami?“ podivil se knihovník. „Já se bál manželky, protože jsem ztratil náprsní tašku se spoustou peněz. To asi při té strkanici, nebo potom, když mě ti pánové tak ochotně svezli přes město. A mě pořád nenapadalo žádné kloudné vysvětlení…“

Můj přítel už nic neřekl.

„Tak co, zmýlil jsem se?“ křičel vesele mladičký podřízený, který vždy a ve všem viděl ženskou. „Že to byla nějaká Miki v baru?“

„Ale hochu,“ řekl na to smířlivě můj přítel, „zase omyl jako hrom! Ani Miki, ani v baru. Ale to ostatní ti přiznávám.“ A nechal zkoprnělého podřízeného bez vysvětlení.

Drogy se už prý tím městem nepřevážejí a na služební cesty jezdí s knihovníkem manželka. Považuje se za srdnatější a domnívá se, že by v její přítomnosti k podobnému únosu nikdy nemohlo dojít.

Má vlastně svým způsobem pravdu.

A teď už jistě chápete, proč vám neřeknu, ve kterém městě se to všechno odehrálo.

Třeba máte doma taky ještě starý telefon. Nebo máte dobrou paměť a víte, jaké bylo na starých telefonních aparátech řazení písmenek vedle číslic…

Ne že bych vás podezíral, ale mohlo by se stát, že byste při nejbližší příležitosti šli k telefonu a zkoušeli, kam se na to číslo dovoláte. Spoléhat na to, že už v tom městě telefonní čísla třeba změnili, raději nebudu…

Černá slepice

Některým příběhům rádi nevěříme.

Čeština je jazyk bohatý, takže pozor: Rád nevěřit je něco jiného než nerad věřit…

Tento příběh se stal v jisté vesnici jistému Františkovi. A hrála v něm roli jistá černá slepice.

František věděl přesně, kdy ji viděl poprvé. Po řece šly kry. Stál v hloučku na břehu - a najednou někdo vykřikl:

„Podívejte, slepice!“

Zdálo se, že vůbec není znepokojena. Procházela se po kře a občas přešlapovala na místě, jako by chtěla vyrovnat prudké nárazy proudu. Pak se její kra dostala ke břehu, zachytila se o větve - a slepice beze spěchu přešla na břeh. Zamířila rovnou k Františkovi. Zůstala stát vedle jeho bagančat a něco si začala spokojeně povídat svou slepičí řečí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Třináct barev lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.