Malcolm Gladwell

Mžik

O myšlení bez přemýšlení

BizBooks

Brno

2015

Mžik
O myšlení bez přemýšlení

Malcolm Gladwell

Překlad: Martin Weiss

Obálka: Petr Gremlica

Odpovědná redaktorka: Hana Hozová

Technický redaktor: Jiří Matoušek

Authorized translation from the English language edition Blink: The Power of Thinking Without Thinking.

Copyright © 2005 by Malcolm Gladwell

Translation © Martin Weiss, 2007, 2015

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN 978-80-265-0381-1

Vydalo nakladatelství BizBooks v Brně roku 2015 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 19 258.

© Albatros Media a. s. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

2. vydání, první v BizBooks

Mým rodičům, Joyce a Grahamovi Gladwellovým.

Úvod

Socha, na které něco nehrálo

V září roku 1983 se na kalifornské Muzeum J. Paula Gettyho obrátil obchodník s uměním jménem Gianfranco Becchina. Sdělil jim, že se mu dostala do rukou mramorová socha pocházející ze šestého století před naším letopočtem. Byl to takzvaný kúros – socha nahého mladíka vykračujícího levou nohou s rukama podél těla. Takových kúrů existuje jen asi dvě stě a většinou jde o značně poškozené exempláře pocházející z hrobů nebo archeologických vykopávek. Tento kúros byl ale téměř v původním stavu. Měřil okolo dvou metrů. Na jeho barvě bylo cosi zářivého, co jej odlišovalo od jiných antických soch. Byl to mimořádný nález. Becchina za něj žádal necelých deset milionů dolarů.

Muzeum postupovalo opatrně. Kúra si vypůjčili a začali s důkladným zkoumáním. Odpovídala socha ostatním známým kouroi? Zdálo se, že ano. Stylem socha připomínala kúra Anavyssos v Národním archeologickém muzeu v Aténách, což by znamenalo, že odpovídá určitému místu a času. Kde a kdy byla socha nalezena? To nikdo přesně nevěděl, ale Becchina předal právnímu oddělení muzea fascikl dokumentů vztahující se k její novější historii. Podle těchto záznamů se kúros od 30. let nacházel v soukromé sbírce švýcarského lékaře Lauffenbergera, a ten ji získal od známého řeckého obchodníka s uměním Roussose.

Do muzea přišel geolog z Kalifornské univerzity Stanley Margolis a strávil dva dny zkoumáním povrchu sochy silným stereomikroskopem. Pak pod pravým kolenem sochy odebral vzorek o průměru jednoho centimetru a délce dvou centimetrů a analyzoval ho pomocí elektronového mikroskopu, elektronové mikrosondy, rentgenové difrakce a rentgenové fluorescence. Margolis došel k závěru, že socha byla zhotovena z dolomitu ze starověkého lomu na mysu Vathy na ostrově Thassos. Povrch sochy byl pokryt tenkou vrstvou kalcitu, což, jak Margolis vysvětlil pracovníkům muzea, bylo významné, neboť dolomit se může změnit v kalcit jen za stovky, ne-li tisíce let. Socha tedy byla stará. Nebylo to žádné soudobé falzum.1

Muzeum bylo spokojeno. Čtrnáct měsíců od chvíle, kdy začali kúra zkoumat, se rozhodli ho koupit. Na podzim 1986 byl poprvé vystaven. New York Times o tom informovaly na první straně. O několik měsíců později kurátorka antického umění v Gettyho muzeu Marion Trueová napsala o koupi dlouhý, nadšený článek do kunsthistorického časopisu Burlington Magazine. „Nyní stojí vztyčený bez jakékoli vnější opory, sevřené ruce pevně přitisknuté k bokům. Vyjadřuje sebevědomou vitalitu charakteristickou pro jeho nejlepší bratry.“ Trueová triumfálně uzavřela: „Ať je to člověk nebo bůh, ztělesňuje zářivou energii věku dospívání západního umění.“

S kúrem ale byla jedna potíž. Nevypadal správně. Jako první na to upozornil italský historik umění Federico Zeri, který byl členem dozorčí rady Gettyho muzea. Když v prosinci 1983 vzali Zeriho do restaurátorského studia muzea ukázat mu sochu, uvědomil si, že jeho pohled přitahují kúrovy nehty. Něco, nedokázal hned vyjádřit co, se mu na nich zdálo být špatně. Další byla Evelyn Harrisonová. Patřila k předním světovým expertům na řecké sochařství a byla v Los Angeles na návštěvě těsně předtím, než muzeum uzavřelo transakci s Becchinou. „Arthur Houghton, tehdejší kurátor, nás vzal dolů se na tu sochu podívat,“ vzpomíná Harrisonová. „Stáhl z ní plachtu a poznamenal: ,Ještě to není naše, ale za pár týdnů bude.‘ A já jsem řekla: ,To je škoda.‘“ Co Harrisonová viděla? To nevěděla. V ten první okamžik, když Houghton strhl plachtu, měla jen tušení, instinktivní pocit, že něco není v pořádku. O několik měsíců později ukázal Houghton plastiku v restaurátorském studiu také Thomasovi Hovingovi, bývalému řediteli Metropolitního muzea umění v New Yorku. Hoving si vždy všímá, jaké je první slovo, jež mu prolétne hlavou, když spatří něco nového, a na slovo, které mu naskočilo, když uviděl poprvé kúra, nikdy nezapomene. „Bylo to ,čerstvý‘ – ,čerstvý‘,“ vzpomíná. A „čerstvý“ není ta správná reakce na dva tisíce let starou sochu. Když Hoving později o tom okamžiku uvažoval, uvědomil si, proč ho ta myšlenka napadla: „Byl jsem na vykopávkách na Sicílii, kde jsme na kousky takových věcí narazili. Když je najdete, takhle prostě nevypadají. Ten kúros vypadal, jako by byl namočený v té nejlepší kávě latté.“

Hoving se obrátil k Houghtonovi. „Už jste za to zaplatili?“

Pamatuje si, že Houghton vypadal překvapeně.

„Pokud ano, snažte se dostat peníze zpátky. Pokud ještě ne, tak to nedělejte.“

V Gettyho muzeu zneklidněli, a tak zorganizovali o kúrovi speciální sympozium v Řecku. Sochu zabalili, dopravili ji do Atén a pozvali nejvýznamnější odborníky na antické sochy z celé země. Tentokrát zazněla nespokojenost ještě výrazněji.

Harrisonová v jednu chvíli stála vedle George Despinise, ředitele Muzea Akropole v Aténách. Podíval se na kúra, a zbledl. „Každý, kdo někdy viděl sochu právě vykopanou ze země, pozná, že tahle věc v zemi nikdy nebyla,“ řekl jí. V Georgiosovi Dontasovi, předsedovi Archeologické společnosti v Aténách, socha okamžitě vzbudila chlad. „Když jsem toho kúra poprvé uviděl, měl jsem pocit, jako by mezi mnou a tím dílem bylo sklo,“ řekl. Po Dontasovi na sympoziu vystoupil Angelos Delivorrias, ředitel muzea Benaki v Aténách. Dlouze hovořil o rozporu mezi stylem sochy a tím, že mramor, ze kterého byla zhotovena, pochází z Thassosu. Pak se dostal k věci. Proč si myslí, že je to falzum? Protože když na něj poprvé pohlédl, zvedla se v něm vlna „intuitivního odporu“. Když sympozium skončilo, vypadalo to, že mnoho účastníků se shoduje na tom, že kúros vůbec není tím, čím by měl být. Lidé z Gettyho muzea se svými právníky, vědci a měsíci pečlivého zkoumání dospěli k jednomu závěru, a někteří z předních světových expertů na řecké sochařství dospěli jen na základě toho, že se na sochu podívali a pocítili „intuitivní odpor“, k závěru jinému. Kdo měl pravdu?

Nějaký čas to nebylo jasné. Kúros byl typickým dílem, o jakém se znalci umění přou na konferencích. Pak se ale důkazy Gettyho muzea začaly kousek po kousku rozpadat. Například se ukázalo, že dopisy, pomocí nichž Gettyho právníci pečlivě vystopovali sochu ke švýcarskému lékaři Lauffenbergerovi, jsou padělané. Na jednom dopise datovaném rokem 1952 bylo směrovací číslo, které bylo zavedeno teprve o dvacet let později. V jiném dopise datovaném rokem 1955 je zmiňován bankovní účet, který byl založen teprve roku 1963. Původně vedly dlouhé měsíce zkoumání k závěru, že kúros je ve stylu kúra Anavyssos. Ale i to bylo zpochybněno – čím podrobněji si ho experti na řecké sochařství prohlíželi, tím více jej začínali považovat za podivnou montáž několika různých stylů z několika různých míst a období. Mladíkovy štíhlé proporce nejvíce připomínaly kúra z Teney, který je v muzeu v Mnichově, jeho stylizované, spletené vlasy se blížily vlasům kúra v Metropolitním muzeu umění v New Yorku. A jeho nohy vypadaly nejvíc ze všeho jako moderní. Ukázalo se, že se nejvíce podobá kúrovi, kterého jeden britský historik umění objevil ve Švýcarsku v roce 1990. Obě sochy byly vytesány z podobného mramoru, a to docela podobným způsobem. Ale tento švýcarský kúros nepocházel ze starého Řecka. Vznikl v padělatelské dílně v Římě počátkem 80. let. A co ta vědecká analýza, podle níž mohl povrch kúra z Gettyho muzea zestárnout jen za stovky či tisíce let? Ukazuje se, že ani toto nebylo tak jednoznačné. Při další analýze dospěl jiný geolog k závěru, že povrch dolomitové sochy by bylo možné „zestárnout“ za několik měsíců pomocí bramborové plísně. V Gettyho katalogu je obrázek kúra s popiskou „Okolo 530 př. n. l., nebo moderní falzifikát“.

Když se Federico Zeri, Evelyn Harrisonová, Thomas Hoving, Georgios Dontas a všichni ostatní podívali na kúra a pocítili „instinktivní odpor“, měli naprostou pravdu. Během prvních dvou vteřin – v jediném pohledu – dokázali podstatě sochy porozumět víc než Gettyho tým za čtrnáct měsíců.

Mžik je kniha o těchto prvních dvou vteřinách.

1. Rychle a úsporně^2

Představte si, že bych vás požádal, abyste si se mnou zahráli velmi jednoduchou hru. Máte před sebou čtyři hromádky karet – dvě červené a dvě modré. Každá karta v těchto čtyřech hromádkách vám buď vyhraje určitou částku, nebo vás určitou částku stojí, a vaším úkolem je otáčet karty z kterékoli hromádky tak, abyste vyhráli co nejvíc. Na začátku ale nevíte, že červené karty jsou zrádné. Výhry jsou vysoké, ale když na červenou kartu prohrajete, prohrajete hodně. Můžete vlastně vyhrát jen tak, že si budete brát karty z modrých hromádek. Ty vám ponesou stálý přísun padesátidolarových výher a skromné ztráty. Otázka zní, jak dlouho vám bude trvat, než na to přijdete?

Před pár lety tento experiment zkoušela skupina vědců z Iowské univerzity a zjistili, že většina z nás začne poté, co otočíme asi padesát karet, tušit, o co jde. Nevíme, proč dáváme přednost modrým hromádkám, ale už jsme si celkem jistí, že se vyplácejí víc. Po zhruba osmdesáti kartách většina z nás hru prokoukne a jsme schopni přesně vysvětlit, proč jsou první dvě hromádky velmi špatná volba. Zatím je vše srozumitelné. Získáme určité zkušenosti. Promyslíme je. Vytvoříme si teorii. A nakonec si dáme dohromady dvě a dvě. Tak probíhá učení.3

Ale vědci z Iowy udělali ještě něco jiného, a tady začíná jejich experiment být velmi zvláštní. Napojili každého hráče na přístroj, který jim měřil aktivitu potních žláz v dlaních. Ty stejně jako většina potních žláz reagují vedle teploty také na stres – proto máme lepkavé ruce, když jsme nervózní. Vědci zjistili, že u hráčů se začala projevovat stresová reakce na červené hromádky po desáté kartě – o čtyřicet karet dřív, než dokázali říct, že mají tušení, co s těmito dvěma hromádkami nehraje. Důležitější bylo, že právě ve chvíli, kdy se jim začaly potit dlaně, se začalo měnit i jejich chování. Začali dávat přednost modrým kartám a z červených hromádek si jich brali čím dál tím méně. Hráči zkrátka prokoukli hru dříve, než si uvědomili, že ji prokoukli. Začali provádět nezbytné korekce dávno předtím, než si plně uvědomili, jaké korekce by měli provést.

Iowský pokus je samozřejmě právě jen pokus – jednoduchá karetní hra s pár zkoumanými subjekty a detektorem stresu. Ale je to velice výmluvná ilustrace toho, jak pracuje naše myšlení. Byla to situace, kde šlo o hodně, věci se velmi rychle pohybovaly a účastníci museli v krátkém čase porozumět velkému množství nových a matoucích informací. Co nám iowský experiment říká? Že v takových chvílích náš mozek používá k pochopení situace dvě velmi odlišné strategie. Tu první známe nejlépe. Je to vědomá strategie. Přemýšlíme o tom, co jsme zjistili, a nakonec připadneme na správnou odpověď. Tato strategie je logická a směřuje ke konečnému cíli. Ale než se k němu dostaneme, musíme otočit osmdesát karet. Je pomalá a vyžaduje mnoho informací. Je tu ale druhá strategie. Pracuje mnohem rychleji. Naskočí už při desáté kartě a je velmi chytrá, protože zjistí problém s červenými kartami skoro okamžitě. Má ale tu nevýhodu, že funguje – přinejmenším zpočátku – zcela pod hladinou vědomí. Posílá sdělení různými podivně nepřímými kanály jako třeba potními žlázami v dlaních. Je to systém, v němž náš mozek dochází k závěrům, aniž by nám hned sdělil, že dochází k závěrům.

Na druhou strategii se spolehla Evelyn Harrisonová, Thomas Hoving a řečtí vědci. Neposuzovali všechny myslitelné důkazy. Brali v úvahu jen to, co lze postřehnout jedním pohledem. Jak říká kognitivní psycholog Gerd Gigerenzer, používali „rychlé a úsporné myšlení“. Prostě se na tu sochu podívali, nějaká část jejich mozku provedla okamžitě řadu kalkulací, a než došlo na jakoukoli vědomou myšlenku, něco cítili, asi jako náhlé svrbění potu v dlaních hráčů karet. Pro Thomase Hovinga to bylo zcela nepatřičné slovo „čerstvý“, které mu najednou vyskočilo v hlavě. V případě Angelose Delivorriase to byla vlna „intuitivního odporu“. Pro Georgiose Dontase to byl pocit, že mezi ním a sochou je sklo. Věděli, proč vědí? Vůbec ne. Ale věděli.

2. Vnitřní počítač

Ta část našeho mozku, která takto skokově dospívá k rozhodnutím, se nazývá adaptivní nevědomí4 a studium takovéhoto rozhodování patří k nejdůležitějším novým oborům psychologie. Adaptivní nevědomí nesmíme zaměňovat s nevědomím popisovaným Sigmundem Freudem, což byla temná, neprostupná oblast naplněná touhami, vzpomínkami a fantaziemi příliš pobuřujícími na to, abychom o nich přemýšleli na vědomé úrovni. Pod tímto novým pojmem adaptivního nevědomí si lze představit něco jako obrovský počítač, který rychle a tiše zpracovává množství dat, která potřebujeme k tomu, abychom mohli fungovat jako lidské bytosti. Vstoupíte-li do ulice a najednou si uvědomíte, že se na vás řítí nákladní auto, máte čas na promýšlení všech možností, jak reagovat? Ovšemže ne. Jediná možnost, jak mohli lidé jako živočišný druh přežít tak dlouho, jako jsme přežili, je ta, že jsme si pořídili další rozhodovací aparát, který je schopen na základě velmi mála informací činit velmi rychlá rozhodnutí. Jak píše psycholog Timothy D. Wilson v knize Strangers to Ourselves (Sami sobě cizinci): „Mysl pracuje nejefektivněji tak, že značné množství sofistikovaného myšlení vysoké úrovně svěřuje nevědomí, podobně jako je moderní dopravní letadlo schopné letět na autopilot s minimálními či žádnými zásahy lidského ,vědomého‘ pilota. Adaptivní nevědomí dokáže výborně, velmi efektivně a sofistikovaně obhlížet svět, varovat lidi před nebezpečím, stanovovat cíle a zahajovat jednání.“

Wilson říká, že v závislosti na situaci přepínáme mezi vědomým a nevědomým způsobem myšlení. Rozhodnutí, zda pozvat kolegu domů na večeři, je vědomé. Rozmýšlíte si to. Usoudíte, že to bude zábavné. Pozvete ho nebo ji. Ke spontánnímu rozhodnutí se s tímto kolegou pohádat dochází nevědomě – učiní je jiná část mozku a je motivováno jinou částí vaší osobnosti.

Kdykoli se s někým poprvé setkáme, kdykoli děláme s někým pohovor kvůli přijetí do zaměstnání, kdykoli reagujeme na nový nápad, kdykoli se musíme rozhodnout rychle a ve stresu, používáme druhou část mozku. Jak dlouho vám například na vysoké škole trvalo poznat, jak je nějaký přednášející dobrý učitel? Jednu hodinu? Dvě hodiny? Semestr? Psycholožka Nalini Ambadyová jednou studentům ukázala tři desetivteřinové videonahrávky učitele – s vypnutým zvukem – a zjistila, že studentům nečinilo žádný problém ohodnotit jeho efektivnost. Pak Ambadyová ukázky zkrátila na pět vteřin, a hodnocení byla stejná. A pozoruhodně se shodovala, i když studentům ukázala jen dvě vteřiny videozáznamu. Potom Ambadyová porovnala tyto bleskové soudy s hodnoceními těchto profesorů, která prováděli studenti po uplynutí celého jednoho semestru, a zjistila, že jsou také v podstatě stejná. Člověk, který vidí němý dvouvteřinový klip učitele, dojde k velmi podobnému závěru o tom, jak je ten učitel dobrý, jako student, který chodil celý semestr na hodiny tohoto učitele. To je síla adaptivního nevědomí.5

Ať už si to uvědomujete nebo ne, možná jste udělali totéž, když jste si poprvé vzali tuto knihu. Jak dlouho jste ji poprvé drželi v rukou? Dvě vteřiny? A přesto za tento krátký časový úsek grafická úprava obálky, asociace, které ve vás mohlo vzbudit mé jméno, i prvních pár vět o kúrovi generovaly nějaké dojmy – spršku myšlenek, obrazů a předsudků – které zásadním způsobem formovaly to, jakým způsobem jste zatím četli tento úvod. Nejste zvědaví na to, co se v těchto dvou vteřinách dělo?

Vůči takovémuto urychlenému poznávání jsme myslím instinktivně podezíraví. Žijeme ve světě, kde panuje představa, že kvalita rozhodnutí je přímo úměrná času a úsilí, které byly na toto rozhodnutí vynaloženy. Když doktoři narazí na obtížnou diagnózu, nařídí další testy, a když z toho, co slyšíme, nemáme jednoznačný pocit, požádáme o další názor. A co říkáme dětem? Práce kvapná málo platná. Dvakrát měř, jednou řež. Počkej a zamysli se. Nehodnoť knihu podle obálky. Máme za to, že je vždy lepší shromáždit co nejvíce informací a věnovat co nejvíce času rozvažování. Opravdu věříme jen vědomému rozhodování. Jsou ale chvíle, zejména ve stresových okamžicích, kdy práce kvapná není málo platná a pomocí bleskových soudů a prvních dojmů porozumíme světu daleko lépe. Prvním úkolem Mžiku je přesvědčit vás o jednom prostém faktu: rozhodnutí učiněná velmi rychle mohou být naprosto stejně dobrá jako rozhodnutí učiněná opatrně a rozvážně.

Mžik ale není jen oslavou síly letmého pohledu. Zajímají mě i okamžiky, kdy nás instinkty zrazují. Tak například, když byl Gettyho kúros tak jednoznačný padělek – nebo byl přinejmenším problematický – tak proč ho muzeum vůbec koupilo? Proč experti muzea během svého čtrnáctiměsíčního studia sochy také nepocítili intuitivní odpor? To je na tom, co se přihodilo v Gettyho muzeu, velká hádanka, a odpověď zní, že tyto pocity byly z nějakých důvodů potlačeny. Částečně proto, že vědecká data působila velmi přesvědčivě (geolog Stanley Margolis byl svou analýzou tak přesvědčen, že zveřejnil v časopise Scientific American obšírný popis své metody). Ale hlavně proto, že muzeum si zoufale přálo, aby socha byla pravá. Bylo to mladé muzeum, které se horlivě snažilo vybudovat si sbírku světové úrovně, a kúros byl tak mimořádný nález, že to expertům zaslepilo instinkty. Jeden z předních světových odborníků na starověké sochařství Ernst Langlotz se jednou dotázal historika umění George Ortize, zda by nechtěl koupit jednu bronzovou sošku. Ortiz se na ni šel podívat a užasl – šlo podle něj o zřejmý padělek, na němž bylo patrné množství rozporných rysů a stop fušerství. Jaktože se Langlotz, který věděl o řeckých sochách tolik jako nikdo jiný, nechal ošálit? Ortizovo vysvětlení zní, že Langlotz tu sošku koupil jako velmi mladý muž, předtím než nabyl většinu svých nesmírných znalostí. „Řekl bych, že Langlotz se do té sošky zamiloval,“ soudí Ortiz. „Stává se, že když jste mladý, zamilujete se do své první koupě, a třeba to byla jeho první láska. Navzdory svým neuvěřitelným znalostem nedokázal zpochybnit své první hodnocení.“

Toto vysvětlení není nijak fantaskní. Postihuje cosi základního na tom, jak přemýšlíme. Naše nevědomí je mocná síla. Ale není neomylné. Není to tak, že náš vnitřní počítač vždy prozáří tmu a okamžitě dekóduje „pravdu“ dané situace. Je možné ho zmást, rozptýlit a ochromit. Naše instinktivní reakce často musí soutěžit se všemožnými jinými zájmy, emocemi a názory. Kdy bychom tedy měli instinktům důvěřovat, a kdy být vůči nim obezřetní? Odpovědět na tuto otázku je druhým úkolem Mžiku. Když naše schopnost urychleného poznávání selže, selže z velmi specifických a stále stejných důvodů, a tyto důvody lze identifikovat a porozumět jim. Lze se naučit, kdy tomuto výkonnému palubnímu počítači naslouchat, a kdy si na něj dávat pozor.

Třetím a nejdůležitějším úkolem této knihy je přesvědčit vás, že bleskové soudy a první dojmy lze kultivovat a ovládat. Vím, že je tomu těžké uvěřit. Harrison, Hoving a ostatní experti, kteří viděli kúra Gettyho muzea, zaznamenali výrazné a sofistikované reakce, copak ale nevyplavaly samy od sebe z jejich nevědomí? Lze takovou tajemnou reakci ovládat? Pravda je taková, že lze. Tak jako se dokážeme naučit logicky uvažovat, můžeme se naučit i lepší blesková rozhodnutí. V Mžiku se setkáte s lékaři, generály, trenéry, návrháři nábytku, hudebníky, herci, prodavači aut a mnoha dalšími lidmi, kteří jsou všichni v tom, co dělají, velmi dobří a všichni za svůj úspěch vděčí aspoň zčásti tomu, že dokázali formovat, řídit a vzdělávat své nevědomé reakce. Schopnost vědět v prvních dvou vteřinách není žádný dar, kterým by bylo obdařeno jen pár šťastlivců. Je to schopnost, kterou v sobě můžeme pěstovat všichni.

3. Jiný a lepší svět

Existuje mnoho knih zabývajících se velmi obecnými tématy, které rozebírají svět hodně ze široka. Tato mezi ně nepatří. Mžik se zabývá těmi nejmenšími komponentami našeho každodenního života – obsahem a původem oněch bezprostředních dojmů a závěrů, které se samy od sebe utvoří, kdykoli se seznámíme s novým člověkem, řešíme složitou situaci nebo se musíme rozhodnout ve stresových podmínkách. Myslím, že když se snažíme porozumět světu, věnujeme příliš mnoho pozornosti velkým, obecným tématům a příliš málo pozornosti detailům prchavých okamžiků. Co by se ale stalo, kdybychom vzali své instinkty vážně? Co kdybychom přestali pozorovat dalekohledem obzor a místo toho začali zkoumat pod tím nejsilnějším mikroskopem průběh našeho rozhodování a chování? Myslím, že by to změnilo způsob, jak se vedou války, to, jaké výrobky vidíme na pultech, jaké se natáčejí filmy, jak se cvičí policisté, jak se provádí manželská terapie, jak probíhají pracovní pohovory a tak dále. A kdybychom všechny tyto změny spojili, byl by výsledkem jiný a lepší svět. Věřím – a doufám, že budete po přečtení této knihy věřit také – že pro to, abychom porozuměli sobě a svému chování, musíme nejdřív uznat, že mrknutí oka může mít stejnou hodnotu jako měsíce racionálního analyzování. „Vždy jsem považovala vědecká stanoviska za objektivnější než estetické soudy,“ řekla kurátorka antického umění v Gettyho muzeu Marion Trueová, když se konečně ukázala pravda o kúrovi. „Teď vidím, že jsem se mýlila.“

Kapitola první

Teorie tenkých řezů: trocha znalostí, která vydá za hodně

Před několika lety navštívil laboratoř psychologa Johna Gottmana na Washingtonské univerzitě mladý pár. Bylo jim oběma něco přes dvacet, měli modré oči, moderně sestříhané blond vlasy a kovové brejličky. Někteří lidé z laboratoře o nich později říkali, že to byl pár, jaký se lidem líbí – byli inteligentní, atraktivní a měli svérázný, ironický smysl pro humor – a na videozáznamu, který Gottman při jejich návštěvě pořídil, je to hned vidět. Manžel, kterému budu říkat Bill, měl mile hravý projev. Jeho žena Susan dokázala s kamennou tváří pronášet nesmírně vtipné poznámky.1

Zavedli je do malé místnosti v prvním patře obyčejné budovy, v níž sídlila Gottmanova laboratoř. Posadili se asi jeden a půl metru od sebe na kancelářské židle umístěné na vyvýšených stupíncích. Elektrody na uších a prstech snímaly jejich tep, pocení, teplotu kůže a podobné údaje. Speciální zařízení umístěná pod židlemi měřila, jak moc se hýbou. Dvě videokamery, každá zaměřená na jednoho z nich, zaznamenávaly vše, co řekli a udělali. Zůstali patnáct minut o samotě, a zatímco kamery běžely, měli hovořit o jakémkoli tématu týkajícím se jejich manželství, kolem něhož mezi nimi vznikly spory. Pro Billa a Susan to byl jejich pes. Žili v malém bytě a zrovna dostali veliké štěně. Bill ho neměl rád, kdežto Susan ano. Patnáct minut diskutovali o tom, co by s tím měli dělat.

Videozáznam jejich diskuse vypadá přinejmenším na první pohled jako náhodná ukázka úplně obyčejného rozhovoru, jaké páry vedou pořád. Nikdo se nerozčílí. Žádné scény, žádná hysterie, žádné geniální objevy. Bill začne tím, že zcela klidným a rozumným tónem řekne: „Já prostě na psy nejsem.“ Trochu si stěžuje – na psa, ne na Susan. I ona si stěžuje, ale v některých chvílích to také vypadá, jako by zapomněli, že se mají hádat. Například když přijde na pořad otázka, zda pes smrdí, tak si Bill se Susan spokojeně a téměř s úsměvem povídají.

Susan: Miláčku! Ona nesmrdí...

Bill: Čichala jsi k ní dneska?

Susan: Čichala. A voněla. Mazlila jsem se s ní, a nesmrděly mi ruce, ani jsem je neměla mastné. Tobě nikdy ruce nebyly cítit mastnotou.

Bill: Rozkaz.

Susan: Nikdy nedopustím, aby byl můj pes mastný.

Bill: Rozkaz. Je to pes.

Susan: Můj pes nikdy nebyl mastný. Tak si dej pozor.

Bill: Ne, ty si dej pozor.

Susan: Ne, ty si dej pozor... Neříkej o mém psu, že je mastný, chlapečku.

1. Laboratoř lásky

Jak mnoho si myslíte, že se lze dozvědět z tohoto patnáctiminutového záznamu o manželství Susan a Billa? Jsme schopni říct, zda je jejich vztah zdravý nebo narušený? Tuším, že by většina z nás řekla, že nám toho Billovo a Susanino povídání o psu moc nepoví. Je příliš krátké. Manželství nabourávají důležitější věci, jako třeba peníze, sex, děti, práce a příbuzní, a to v neustále se měnících kombinacích. Lidé jsou někdy spolu velmi šťastní. Občas se hádají. Někdy mají pocit, že by toho druhého snad zabili, ale pak jedou na dovolenou, vrátí se zpátky a působí skoro jako novomanželé. Máme pocit, že k tomu, abychom nějaký pár „poznali“, je musíme sledovat mnoho týdnů a měsíců a vidět je ve všech možných stavech – šťastné, unavené, naštvané, podrážděné, potěšené, když se nervově zhroutí a tak dále – a nejen když jsou uvolnění a povídaví, jak to vypadalo na videozáznamu. Zdálo by se, že k tomu, abychom mohli vyslovit přesnou předpověď o něčem tak závažném jako manželství – a vůbec jakoukoli předpověď – bychom museli shromáždit množství informací a z pokud možno co nejvíce různých kontextů.

Ale John Gottman dokázal, že to dělat vůbec nemusíme. Od 80. let zavedl do té malé místnosti ve své „laboratoři lásky“ poblíž kampusu Washingtonské univerzity přes tři tisíce takových manželských párů, jako byli Bill se Susan. Každý pár byl natočen na video a výsledky byly analyzovány postupem, který Gottman nazval SPAFF (od slov specifický afekt), což je systém kódování s 20 kategoriemi odpovídajícími všem představitelným emocím, které může manželský pár při rozhovoru projevit. Například znechucení je 1, opovržení je 2, vztek je 7, defenzivnost je 10, stěžování si je 11, smutek je 12, zapírání je 13, neutrální emoce je 14 a tak dále. Gottman naučil své pomocníky jak z výrazů obličejů vyčíst všechny emocionální nuance a jak interpretovat zdánlivě nejednoznačné okamžiky dialogu. Když sledují videonahrávku nějakého páru, přiřadí každé vteřině interakce manželů kód SPAFF, takže nakonec je patnáctiminutový konfliktní rozhovor přeložen do řady složené z 1 800 čísel – 900 za manžela a 900 za manželku. Například záznam „7, 7, 14, 10, 11, 11“ znamená, že během jednoho šestivteřinového úseku byl jeden z partnerů krátce naštvaný, pak neutrální, pak na okamžik přešel do obrany a poté si začal stěžovat. Pak se zapracují údaje z elektrod a senzorů, takže ten, kdo provádí kódování, například ví, kdy se manželovi nebo manželce rozbušilo srdce, kdy jim stoupla teplota nebo kdy se na židli vrtěli, a všechny tyto informace se dosadí do složité rovnice.

Z těchto výpočtů se podařilo Gottmanovi dokázat cosi pozoruhodného. Na základě analýzy hodinového rozhovoru manželů je schopen s devadesátipětiprocentní úspěšností předpovědět, zda tito lidé budou za patnáct let ještě manželé. Když sleduje dvojici patnáct minut, je jeho úspěšnost devadesátiprocentní. Když se nedávno profesorka Sybil Carrèreová, která s Gottmanem spolupracuje, snažila navrhnout novou studii a hrála si při tom s nějakými videozáznamy, zjistila, že stačí dívat se jen na tři minuty rozhovoru, a stále jsou schopni předpovědět s velmi slušnou úspěšností, které manželství se rozvede, a které vydrží. Pravdu o nějakém manželství lze pochopit za mnohem kratší dobu, než si kdo uměl představit.

John Gottman je muž středních let, malé postavy se sovíma očima, prošedivělými vlasy a pečlivě upravenou bradkou. Je velmi příjemný, a když mluví o něčem, co ho zaujme – což je skoro pořád – oči se mu rozsvítí a ještě více otevřou. Za vietnamské války odmítal nastoupit do armády a ještě dnes je v něm něco z hippíka 60. let, třeba čepice v Maově stylu, kterou občas nosí přes pletenou jarmulku. Má diplom z psychologie, ale studoval také matematiku na Massachussettském technologickém institutu a rigoróznost a preciznost matematiky ho očividně přitahuje. Setkal jsem se s Gottmanem, právě když vydal svou nejambicióznější knihu, pětisetstránkové vysoce odborné pojednání The Mathematics of Divorce (Matematika rozvodu), a pokoušel se mi vysvětlit, o co v knize jde. Čmáral na ubrousek rovnice a grafy, až mi z toho šla hlava kolem.

V knize o myšlenkách a rozhodnutích, která najednou vyskočí z nevědomí, se Gottman může vyjímat jako podivný příklad. Na jeho přístupu není nic instinktivního. Nerozhoduje se bleskově. Sedí u počítače a podrobně, vtěřinu po vteřině analyzuje videozáznamy. Jeho práce je klasickým příkladem vědomého a rozvážného myšlení. Jenže se ukazuje, že Gottman nás může hodně poučit o klíčové části urychleného poznávání známé jako krájení na tenko. Krájení na tenko označuje schopnost našeho nevědomí najít v situacích a chováních strukturu na základě velmi malého výřezu zkušenosti. Když se Evelyn Harrisonová podívala na kúra a vylétlo z ní „To je škoda“, krájela na tenko. Stejně tak karetní hráči v iowském experimentu, když měli stresovou reakci na karty z červené hromádky po pouhých deseti kartách.

Krájení na tenko je jedna z věcí, díky kterým je nevědomí tak úžasné. Ale je to pro nás také jeden z nejproblematičtějších aspektů urychleného poznávání. Jak je možné shromáždit v krátké době dostatek informací na učinění složitého soudu? Odpověď zní, že když se naše nevědomí zabývá krájením na tenko, provádíme automatizovanou a zrychlenou verzi toho, co dělá Gottman se svými videozáznamy a rovnicemi. Lze manželství porozumět na posezení? Ano, lze, a stejně tak mnoha dalším nejednoduchým situacím. Gottman nám ukázal jak.

2. Manželství a morseovka

Na film Billa a Susan jsem se díval spolu s Amber Tabaresovou, postgraduální studentkou v Gottmanově laboratoři, která se naučila kódování SPAFF. Seděli jsme v téže místnosti jako Bill a Susan a sledovali jsme jejich reakce na monitoru. Nejdříve mluvil Bill. Řekl, že jejich starého psa měl rád. Toho nového prostě rád nemá. Nemluvil naštvaně ani nepřátelsky. Vypadalo to, že chce opravdu jen vysvětlit své pocity.

Tabaresová mě upozornila, že kdybychom poslouchali pozorně, jasně bychom postřehli, jak se Bill staví defenzivně. Řečeno jazykem SPAFF používal stěžování křížem a používal taktiku „ano, ale“ – nejdříve jako by souhlasil, pak to ale vzal zpět. Bill nakonec byl ohodnocen jako defenzivní ve 40 ze 64 počátečních vteřin rozhovoru. A když Bill mluvil, Susan několikrát rychle obrátila oči nahoru, což je klasickou známkou pohrdání. Bill pak začal mluvit o tom, co má proti kotci, kde pes přebývá. Susan v reakci na to zavřela oči a pak promluvila povýšeným a poučujícím tónem. Poté Bill řekl, že nechce mít v obývacím pokoji ohradu. „O tom se nehodlám hádat,“ reagovala Susan a otočila oči vzhůru – další projev pohrdání. „Podívejte se na to,“ ukazovala Tabaresová. „Zase pohrdání. Sotva jsme začali, a vidíme, že on je skoro pořád defenzivní a ona už několikrát obrátila oči vzhůru.“

Po celou dobu konverzace nebylo možné ani u jednoho pozorovat otevřené známky nepřátelství. Jen občas na vteřinu či dvě se na jednom z partnerů mihl nějaký nenápadný projev; to pak Tabaresová zastavila pásek a upozornila na něj. Když se některé páry hádají, tak se opravdu hádají. Ale na těchto dvou to vůbec nebylo tolik vidět. Bill si postěžoval, že jim pes nabourává společenský život, protože vždycky musí jít brzy domů z obavy, co by jim pes mohl v bytě provést. Susan opáčila, že to není pravda: „Pokud něco rozkouše, tak to udělá během prvních patnácti minut po našem odchodu.“ Zdálo se, že s tím Bill souhlasí. Slabě přikývl, řekl „Jo, já vím“ a pak dodal: „Neříkám, že je to racionální. Já prostě nechci mít psa.“

Tabaresová ukázala na scénu. „Začal s tím ,Jo, já vím‘. Jenže je to ,ano, ale‘. Přestože začal tím, že jí přisvědčil, nakonec řekl, že psa nemá rád. Je opravdu defenzivní. Pořád jsem si říkala, je tak milý. Neustále jí přisvědčuje. Ale pak mi došlo, že dělá ,ano, ale‘. Člověk jim snadno naletí.“

Bill pokračoval: „Hodně se zlepšuju. To musíš připustit. Tento týden jsem lepší než minulý týden, předminulý i předpředminulý.“

Tabaresová zase vyskočila. „Při jedné studii jsme sledovali novomanžele a u párů, které se nakonec rozvedly, se často objevovalo to, že když si jeden z partnerů říkal o uznání, druhý mu ho neposkytl. U šťastnějších párů to partner vyslechl a řekl: „Máš pravdu.“ Bylo to nápadné. Když přikývnete a řeknete ,Hm‘ nebo ,Jo‘ dáváte najevo podporu, a to ona nikdy nedělá – ani jednou za celé sezení – čehož si nikdo z nás nevšiml, dokud jsme neprovedli kódování.“

„Je to zvláštní,“ pokračovala. „Když přišli, neměl jste z nich pocit, že jsou spolu nešťastní. A když skončili, měli se dívat na záznam svého rozhovoru a připadal jim neuvěřitelně zábavný. Svým způsobem vypadají, že se jim daří dobře. Ale nevím. Nejsou spolu zas tak dlouho. Jsou ještě ve fázi vzájemného okouzlení. Ale není pochyb o tom, že ona je neuvěřitelně nepřizpůsobivá. Přou se o psa, ale ve skutečnosti jde o to, že kdykoli mají na něco různé názory, je naprosto nepřizpůsobivá. Taková věc může dlouhodobě být velmi škodlivá. Ráda bych věděla, jestli vydrží sedm let. Mají mezi sebou dost pozitivních emocí? To, co se zdá pozitivní, totiž pozitivní vůbec není.“

Co Tabaresová na páru hledala? Z technického hlediska měřila množství pozitivních a negativních emocí, neboť jedním z Gottmanových poznatků je to, že má-li manželství přežít, musí být poměr pozitivních a negativních emocí při daném sezení alespoň pět ku jedné. Vzato na jednodušší úrovni se ale Tabaresová v této krátké diskusi snažila najít vzorec manželství Billa a Susan. Ústřední tezí Gottmanovy práce totiž je, že každé manželství má svůj charakteristický vzorec, něco jako DNA manželství, který se projevuje při jakékoli smysluplné interakci. Proto Gottman páry žádá, aby vyprávěly, jak se seznámily, protože zjistil, že když manžel a manželka líčí nejdůležitější epizodu svého vztahu, tento vzorec se ihned ukáže.

„Pozná se velmi snadno,“ říká Gottman. „Zrovna včera jsem se díval na jeden záznam. Žena vypráví: ,Potkali jsme se na víkendu na lyžích, byl tam s partou kamarádů, docela se mi líbil a dohodli jsme si schůzku. Ale pak toho příliš mnoho vypil a šel domů a usnul, a já na něj tři hodiny čekala. Vzbudila jsem ho a řekla jsem mu, že se mi nelíbí, když se ke mně někdo takhle chová, že není právě milý člověk. A on odpověděl, nojo, já jsem opravdu hodně vypil.‘“ V jejich prvním kontaktu se vyskytl problematický vzorec, a ten bohužel přetrvával po celou dobu jejich vztahu. „Není to tak složité,“ pokračoval Gottman. „Když jsem začal tyto rozhovory dělat, tak jsem si myslel, že jsme možná u nějakého páru natrefili na špatný den. Ale míra správných předpovědí je prostě nesmírně vysoká, a když to zopakujete, dostáváte zas a znova tentýž vzorec.“

To, co Gottman říká, si lze přiblížit například analogií s tím, čemu lidé ve světě Morseovy abecedy říkají pěst. Morseův kód se skládá z teček a čárek, které mají svou předepsanou délku. Ale nikdo nereprodukuje tyto předepsané délky naprosto dokonale. Když operátoři posílají zprávu, tak – zejména na starších přístrojích – mění délky mezer, tečky a čárky protahují anebo kombinují tečky, čárky a mezery v určitém rytmu. Morseovka je jako řeč. Každý má jiný hlas.

Za druhé světové války Britové shromáždili tisíce takzvaných chytačů – převážně žen – jejichž úkolem bylo celý den a celou noc chytat radiové vysílání různých jednotek německé armády. Němci samozřejmě vysílali šifrovaně, takže Britové přinejmenším v počáteční fázi války nerozuměli tomu, co se vysílá. Ale to tak úplně nevadilo, protože zanedlouho dokázali chytači jen ze samotných kadencí vysílání rozeznávat pěsti jednotlivých německých radistů. Dozvídali se tak něco téměř stejně důležitého, totiž kdo vysílá. „Když byste poslouchal určité stejné volací znaky nějaký čas, začal byste rozeznávat, že u té jednotky jsou třeba tři čtyři radisté, každý se svou charakteristikou, kteří se střídají po směnách,“ říká britský vojenský historik Nigel West. „A kromě textu tam vždy jsou nějaké úvody a postranní rozhovory. Jak se máš? Jak se má tvoje dívka? Jaké je v Mnichově počasí? Tak zapíšete všechny tyto informace na malou kartičku, a zakrátko máte k tomuto člověku něco jako vztah.“2

Chytači sestavovali popisy pěstí a stylů radistů, které sledovali. Dávali jim jména a vypracovávali jejich podrobné osobnostní profily. Když zjistili, kdo vysílá, lokalizovali jeho signál. Takže teď už věděli něco víc. Věděli, kdo je kde. West pokračuje: „Chytači ovládali vysílací charakteristiky německých radistů tak dobře, že je dokázali doslova sledovat po celé Evropě, kam se hnuli. To bylo nesmírně cenné pro vytváření bojové sestavy, což je diagram zachycující, co jednotlivé vojenské jednotky v terénu dělají a kde jsou umístěny. Když byl určitý radista u určité jednotky a vysílal z Florencie a za tři týdny jste ho zase poznali, ale tentokrát vysílal z Lince, mohli jste vyvodit, že tato jednotka se začala přesouvat ze severní itálie na východní frontu. Anebo jste věděli, že určitý radista byl u tankové opravárenské jednotky a vysílal každý den ve dvanáct hodin. Ale teď, po velké bitvě vysílá ve dvanáct, ve čtyři odpoledne a v sedm večer, z čehož můžete usoudit, že jednotka má hodně práce. A když se ve chvíli krize někdo úplně nahoře zeptá, ,Opravdu mi můžete říci naprosto jistě, že tento fliegkorps Luftwaffe je u Tobruku, a ne v Itálii?‘ můžete odpovědět, ,Ano, to byl Oskar, jsme si tím naprosto jistí.‘“

Na pěstích je nejdůležitější to, že vznikají přirozeně. Radisté se nesnaží úmyslně znít charakteristicky. Prostě zní charakteristicky, protože se zřejmě jejich osobnost automaticky a nevědomě projevuje v tom, jak vyťukávají znaky morseovky. Další vlastností pěsti je, že se projeví i na tom nejkratším vzorku morseovky. Stačí nám poslechnout si jen pár znaků, a poznáme typický vzorec určitého člověka. Nemění se, ani občas nezmizí, ani se neprojevuje jen v určitých slovech nebo frázích. Proto stačilo britským chytačům slyšet jen pár pípnutí, a mohli s absolutní jistotou říci, „To je Oskar, což znamená, že jeho jednotka skutečně teď je u Tobruku.“ Radistova pěst je stabilní.

Gottman vlastně říká, že vztah dvou lidí má také svou pěst – typický „podpis“, který se přirozeně a automaticky objeví. Proto je možné manželství snadno číst a dekódovat. Jakási klíčová část lidské aktivity – může to být tak jednoduchá věc jako vyťukávání morseovky nebo tak složitá jako být s někým v manželství – má svůj identifikovatelný a stabilní vzorec. Předvídání rozvodů spočívá stejně jako sledování radistů v rozpoznávání vzorců.

„Lidé mohou být ve vztahu v jednom ze dvou stavů,“ pokračoval Gottman. „První je ten, kterému říkám převaha pozitivních citů. Pozitivní emoce v něm vždy přehluší podráždění. Je to jako nárazník. Manžel nebo manželka udělá něco nepříjemného, a druhý řekne: ,Má prostě jen špatnou náladu.‘ Anebo mohou být ve stavu převahy negativních citů, kdy i relativně neutrální věci, které jeden partner říká, druhý vnímá jako negativní. V tomto stavu si lidé utvářejí jeden o druhém trvalé závěry. Když ten druhý udělá něco pozitivního, je to jen sobec, který dělá něco pozitivního. Tyto stavy je těžké změnit, a přitom určují, zda když se jeden snaží něco napravit, to ten druhý vidí jako pokus o nápravu, anebo jako nepřátelskou manipulaci. Například mluvím se svou ženou a ona řekne: ,Mohl bys na chvíli zmlknout a nechat mě domluvit?‘ Ve stavu převahy pozotivních citů řeknu: ,Promiň, mluv.‘ Nejsem nadšený, ale uznám, že je třeba nápravy. Ve stavu převahy negativních citů řeknu: ,Jdi do prčic, já taky nemůžu nic doříct. Ty jsi taková mrcha. Připomínáš mi tvou matku.‘“

Zatímco Gottman mluvil, nakreslil na kus papíru graf, který připomínal znázornění kolísání akcií na burze během jednoho normálního dne. Vysvětlil, že sleduje pohyb hladiny pozitivních a negativních emocí určitého páru, a prý netrvá dlouho poznat, kam křivka směřuje. „Někdy jde nahoru, někdy dolů,“ říká. „Ale jakmile začne mířit dolů, směrem k negativním emocím, v 94 procentech případů půjde už stále dolů. Vydali se špatným směrem a už to nedokážou napravit. Nepovažuji to jen za časový výsek. Naznačuje to, jak se dívají na celý svůj vztah.“

3. Jak je důležité pohrdat

Prozkoumejme tajemství Gottmanovy úspěšnosti ještě více zblízka. Gottman objevil, že manželství mají své charakteristické „podpisy“, které můžeme objevit tak, že nasbíráme co nejvíce podrobných emocionálních informací o jejich interakci. Ale na Gottmanově systému je zajímavé ještě něco, a to jak dokáže postup předpovídání zjednodušit. Nedošlo mi, jak velkou to hraje roli, dokud jsem si sám nezkusil „nakrájet na tenko“ manželské páry. Dostal jsem jeden z Gottmanových pásků, na němž bylo deset tříminutových rozhovorů různých párů. Dozvěděl jsem se, že polovina párů se někdy během patnácti let od natáčení rozpadla. Polovina jich je stále spolu. Uhodnu, které jsou které? Byl jsem si dost jistý, že to dovedu. Ale nebyla to pravda. Šlo mi to prachbídně. Uhodl jsem pět. Klidně jsem mohl házet mincí a byl bych na tom stejně.

Mé obtíže spočívaly v tom, že mě záznamy naprosto zahltily. Manžel cosi řekl opatrně. Manželka tiše odpověděla. Obličejem se jí rychle mihla jakási emoce. Muž začal něco říkat, a pak se zarazil. Žena se zamračila. Muž se zasmál. Někdo něco zamumlal. Někdo se zamračil. Přetočil jsem pásek, podíval se na něj znovu a získal jsem ještě víc informací. Zahlédl jsem třeba náznak úsměvu nebo postřehl nepatrnou změnu tónu. Bylo toho na mě příliš. Horečně jsem se snažil vypočítat poměr pozitivních a negativních emocí. Ale co se počítalo jako pozitivní, a co jako negativní? Od Susan a Billa jsem věděl, že mnohé z toho, co vypadalo pozitivně, bylo ve skutečnosti negativní. Také jsem věděl, že tabulka SPAFF obsahovala plných dvacet různých emocionálních stavů. Zkoušeli jste někdy sledovat zároveň dvacet emocí? Pravda, nejsem žádný manželský poradce. Ale ten záznam viděly téměř dvě stovky manželských terapeutů, duchovních, postgraduálních studentů klinické psychologie a také novomanželé, čerstvě rozvedení lidé a lidé dlouhá léta šťastně ženatí – tedy téměř dvě stovky lidí, kteří toho o manželství vědí mnohem více než já – a žádný z nich si nevedl o nic lépe než já. Celá skupina odhadla vývoj správně z 53,8 procenta, což je jen těsně lepší než náhodné hádání. To, že se v záznamu vyskytoval nějaký vzorec, nebylo mnoho platné. V oněch třech minutách se dělo zároveň rychle tolik různých věcí, že jsme ten vzorec nemohli najít.

Gottman však tento problém nemá. V krájení manželství na tenko se vypracoval na takovou úroveň, že tvrdí, že když poslouchá pár ob jeden stůl od něj, pozná docela dobře, zda by měli začít myslet na právníky a dohodu o výchově dětí. Jak to dělá? Když jsem měl zaznamenávat negativitu, naprosto mě to zahltilo, protože kam jsem se podíval, všude jsem viděl negativní emoce. Gottman je mnohem selektivnější. Zjistil, že většinu toho, co potřebuje vědět, se dozví, když se soustředí jen na to, čemu říká čtyři jezdci: na defenzivnost, zapírání, kritiku a pohrdání. I v rámci čtyř jezdců je jedna emoce, kterou považuje za nejdůležitější ze všech, a to pohrdání. Když Gottman zaznamená, že jeden nebo oba partneři dávají najevo pohrdání druhým, považuje to za nejvýznamnější znak toho, že toto manželství je na tom zle.

„Řekl byste, že nejhorší bude kritika, protože kritika je celkový odsudek něčího charakteru,“ říká Gottman. „Ale pohrdání se od kritiky kvalitativně liší. Když kritizuju, řeknu třeba ženě: ,Nikdy mě neposloucháš. Jsi sobecká a necitlivá.‘ Určitě na to zareaguje. Pro naši interakci a řešení problémů to není nijak dobré. Ale když mluvím svrchu, je to mnohem škodlivější, a pohrdání je jakýkoli výrok pronesený z pozice nadřazenosti. Často je to nadávka: ,Jsi potvora. Jsi mrcha.‘ Je to snaha dát tomu člověku najevo, že stojí níž než vy. Je v tom hierarchie.“

Gottman dokonce zjistil, že na základě výskytu pohrdání v manželství lze předvídat i takové věci, jako jak často manžel či manželka nastydne. Zkrátka, když vám někdo, koho milujete, dává najevo pohrdání, je to tak stresující, že to dopadá na výkonnost vašeho imunitního systému. „Pohrdání úzce souvisí s odporem a v jádru odporu a pohrdání je naprosté odmítnutí a vykázání někoho ze společenství. U negativních emocí je jeden velký rozdíl mezi pohlavími ten, že ženy jsou kritičtější, kdežto muži spíš zapírají. Vidíme, že ženy začnou mluvit o nějakém problému, muže to podráždí a stáhnou se, ženy jsou o to kritičtější a stává se z toho bludný kruh. Ale ohledně pohrdání nejsou mezi muži a ženami žádné rozdíly. Vůbec žádné.“ Pohrdání je výjimečné. Když dokážete měřit pohrdání, najednou nepotřebujete o vztahu určitého páru znát kdejakou podrobnost.

Myslím, že takto pracuje naše nevědomí. Když se najednou pro něco rozhodneme, nebo máme nějaké tušení, dělá naše nevědomí to co John Gottman. Probírá se situací, v níž se nacházíme, vyřazuje vše, co je irelevantní, a umožňuje nám soustředit se na to, co je opravdu důležité. A skutečnost je taková, že naše nevědomí je v tom tak dobré, že „krájení na tenko“ často přinese lepší odpověď než rozvážnější a důkladnější způsoby uvažování.

4. Tajemství ložnice

Představte si, že zvažujete, že byste mě přijali na určité pracovní místo. Viděli jste můj životopis a domníváte se, že splňuji nezbytné předpoklady. Ale chcete vědět, zda se do vaší organizace hodím. Jsem pilný? Jsem poctivý? Jsem otevřený novým nápadům? Váš vedoucí vám dá dvě možnosti, jak zodpovědět tyto otázky o mé osobnosti. Jedna je scházet se se mnou dvakrát týdně celý rok – chodit na obědy, na večeře nebo do kina – dokud se z vás nestane jeden z mých nejbližších přátel (váš vedoucí je dost náročný). Druhá možnost je stavit se u mě doma, když tam nejsem, a tak půl hodiny se tam rozhlížet. Kterou byste si zvolili?

Zdá se zdánlivě samozřejmé, že byste si měli vybrat první možnost – tlustý řez. Čím více času se mnou strávíte a čím více nasbíráte informací, tím jste na tom lépe, ne? Doufám, že jste nyní už vůči tomuto přístupu trochu skeptičtější. A skutečně, jak ukázal psycholog Samuel Gosling, posuzování osobností je velmi dobrým příkladem toho, jak může být „krájení na tenké plátky“ překvapivě účinné.3

Gosling začal svůj experiment tím, že otestoval osobnosti osmdesáti vysokoškolských studentů. Použil k tomu takzvanou velkou pětku, což je široce uznávaný dotazník měřící osobnost v pěti dimenzích:

Extroverze. Jste společenský, nebo uzavřený? Jste zábavný, nebo rezervovaný?

Vstřícnost. Jste důvěřivý, nebo podezíravý? Ochotný, nebo neochotný?

Svědomitost. Jste pořádkumilovný, nebo nepořádný? Jste ukázněný, nebo máte slabou vůli?

Citová stabilita. Jste ustaraný, nebo klidný? Jistý, nebo nejistý?

Otevřenost novým zkušenostem. Máte představivost, nebo jste věcný? Jste nezávislý, nebo přizpůsobivý?

Pak dal Gosling tentýž dotazník vyplnit blízkým přátelům těch osmdesáti.

Gosling chtěl vědět, jak blízko pravdy jsou naši přátelé, když nás hodnotí podle velké pětky. Asi nás nepřekvapí, že odpověď zní, že nás přátelé dokážou popsat docela přesně. Mají s námi tlustý řez zkušeností, a díky tomu mají dosti jasnou představu o tom, kdo jsme. Pak Gosling tento krok zopakoval, tentokrát se ale neobrátil na blízké přátele. Místo nich použil úplně cizí lidi, kteří studenty, které měli posuzovat, v životě neviděli. Viděli jen jejich pokoje na kolejích. Dal jim desky s papíry a řekl jim, že mají deset minut na to, aby o obyvateli pokoje zodpověděli několik velmi prostých otázek. Vyjádřeno hodnocením od jedné do pěti, je obyvatel tohoto pokoje hovorný? Vadí mu často něco na ostatních? Je důkladný? Je originální? Je rezervovaný? Je vůči ostatním vstřícný a nesobecký? A tak dále. „Snažil jsem se zkoumat běžné dojmy,“ říká Gosling. „Takže jsem si dal pozor, abych testovaným neřekl, co mají dělat. Řekl jsem jim jen: ,Tady máte dotazník. Jděte do pokoje a nasajte atmosféru.‘ Snažil jsem se pozorovat proces intuitivních soudů.“

Jak byli úspěšní? V měření extrovertnosti nebyli návštěvníci pokojů zdaleka tak úspěšní jako přátelé. Když chcete vědět, jak je někdo upovídaný a živý, zjevně ho musíte na vlastní oči vidět. Přátelé dokázali také o něco lépe odhadnout vstřícnost – jak je někdo ochotný a důvěřivý. Myslím, že i to dává smysl. Ale u zbývajících tří vlastností z velké pětky měli návštěvníci s deskami navrch. Byli přesnější v měření svědomitosti a o hodně přesnější jak v odhadování otevřenosti vůči novým zkušenostem, tak i citové stability studentů. Vcelku si tedy cizí lidé vedli mnohem lépe. Ukazuje to, že je docela dobře možné, aby lidé, kteří nás nikdy neviděli a přemýšleli o nás jenom dvacet minut, pochopili, jací jsme, lépe než lidé, kteří nás znají léta. Na všechny seznamovací schůze a obědy tedy můžete klidně zapomenout. Když chcete zjistit, zda bych byl dobrým zaměstnancem, zajděte ke mně někdy a porozhlédněte se tu.

Představuji si, že pokud jste stejní jako většina lidí, přijdou vám Goslingovy výsledky neuvěřitelné. Ale přinejmenším po seznámení s Johnem Gottmanem by neuvěřitelné být neměly. Toto je další příklad krájení na tenké plátky. Návštěvníci si prohlíželi naše osobní věci, a ty obsahují množství výmluvných informací. Gosling říká, že například pokoj poskytuje tři druhy vodítek k osobnosti jeho obyvatele. Zaprvé tu jsou odznaky identity, což jsou záměrné výrazy toho, jak bychom chtěli, aby nás svět viděl: třeba zarámovaný červený diplom z Harvardu. Pak tu jsou pozůstatky našeho chování, bezděčná vodítka, která po sobě necháváme: například špinavé prádlo na podlaze nebo abecedně uspořádaná sbírka cédéček. A konečně tu jsou regulátory myšlení a cítění, což jsou změny, které v našem osobním prostoru provádíme, abychom ovlivnili, jak se v nich cítíme: například aromatická svíčka v rohu nebo kupa pěčlivě uspořádaných ozdobných polštářů na posteli. Když vidíte něčí abecedně seřazená cédéčka, diplom z Harvardu na zdi, aromatické potpourri na odkládacím stolku a prádlo úhledně naskládané v koši, okamžitě zaznamenáte určité aspekty osobnosti toho člověka, které byste třeba vůbec nepostřehli, kdybyste s ním jen osobně trávili čas. Každý, kdo procházel pohledem knihovnu nového přítele či přítelkyně – anebo nakoukl do jejich lékárničky – to implicitně chápe. Z jednoho pohledu na soukromý prostor se můžete dozvědět stejně, ne-li víc, než z hodin pozorování veřejné tváře.

Stejně důležité jsou ovšem informace, které z pohledu na něčí věci nemáte. Když se s někým osobně nesetkáte, vyhnete se všem matoucím, složitým a nakonec i nepodstatným informacím, které vám dokážou zatemnit úsudek. Pro většinu z nás je obtížné si představit, že by stopětadvacetikilový hráč amerického fotbalu mohl mít živý a pronikavý intelekt. Nedokážeme se ubránit stereotypu tupého sportovce. Ale kdyby vše, co jsme z tohoto člověka viděli, byla jeho knihovna a obrazy na stěnách, tak bychom tento problém neměli.

I to, co o sobě lidé sami říkají, může být velmi matoucí z toho prostého důvodu, že když jde o nás samé, není většina z nás příliš objektivní. Proto také když měříme osobnost, neptáme se lidí přímo, jací jsou. Dáme jim dotazníky, jako třeba inventář velké pětky, pečlivě zkonstruované tak, abychom z nich dostali věrohodné odpovědi. Proto také Gottman neplýtvá čas na to, aby se manželů otevřeně vyptával na stav jejich manželství. Možná by lhali nebo se cítili trapně, anebo, což je důležitější, by pravdu ani neznali. Možná do svého vztahu natolik zabředli – anebo jsou v něm tak šťastně uvelebení – že nedokážou nahlédnout, jak jejich vztah funguje. „Páry prostě netuší, jak znějí,“ vysvětluje Sibyl Carrèreová. „Vedou spolu rozhovor, který natáčíme a pak jim ho promítáme. Při jedné z nedávných studií jsme s páry dělali rozhovory o tom, co se ze studie dozvěděli, a překvapivě mnoho – řekla bych i většina z nich – vyjádřila překvapení buď nad tím, jak při konfliktním rozhovoru vypadali, anebo co si při konfliktním rozhovoru navzájem sdělovali. Měli jsme tu jednu ženu, která nám připadala jako mimořádně emocionální, ale ona tvrdila, že to o sobě vůbec netušila. Říkala, že si myslela, že působí stoicky a nedává nic najevo. Takových lidí je hodně. Myslí si o sobě, že jsou vstřícnější, než ve skutečnosti jsou, nebo negativnější, než ve skutečnosti jsou. Teprve když se dívali na nahrávku, tak zjistili, že o tom, jak působí, měli nesprávnou představu.“

Když si lidé nejsou vědomi, jak znějí, jakou má cenu klást jim přímé otázky? Nevalnou, a proto nechá Gottman páry mluvit o něčem, co se jejich manželství dotýká – třeba o psech – aniž by to bylo přímo o něm. Pozorně sleduje všechny nepřímé ukazatele toho, jak na tom pár je: příznačné záblesky emocí na tváři člověka, náznak stresu zachycený na potních žlázách v dlani, náhlé zrychlení tepu, nepatrný podtón, který lze v rozhovoru zaslechnout. Gottman přistupuje k problému z boku, což, jak zjistil, může vést k pravdě o dost rychleji a efektivněji než pustit se za ní přímo.

To, co prováděli oni návštěvníci pokojů na kolejích, byla prostě laická verze Gottmanovy analýzy. Hledali „pěst“ tamních studentů. Dali si patnáct minut na to, aby nasáli atmosféru a udělali si o obyvateli pokoje nějaký dojem. Přistoupili k otázce z boku, s použitím nepřímých důkazů v kolejních pokojích, což zjednodušilo jejich rozhodování – nerozptylovaly je všemožné matoucí a irelevantní informace, které člověk získává při osobním setkání. Krájeli na tenko. A co se stalo? To samé co v Gottmanově případě. Lidé s papírem v deskách si v předvídání vedli opravdu dobře.

5. Co říkají lékaři

Doveďme koncepci krájení na tenko o krok dál. Představte si, že pracujete pro pojišťovnu, která prodává pojištění lékařů proti žalobám za zanedbání péče. Šéf vás požádá, abyste kvůli účetnictví zjistili, u kterých lékařů, jež firma pojišťuje, je nejvyšší pravděpodobnost, že budou žalováni. Opět máte na výběr ze dvou možností. První je prozkoumat jejich odbornou přípravu a kvalifikaci a pak analýzou jejich záznamů zjistit, kolika se za posledních několik let dopustili chyb. Druhá možnost spočívá v tom, že si poslechnete velmi krátké úryvky rozhovorů lékařů s jejich pacienty.

Nyní už asi očekáváte, že vám řeknu, že druhá možnost je lepší. Máte pravdu a hned vám řeknu proč. Věřte tomu nebo ne, ale riziko žaloby za zanedbání péče souvisí jen velice málo s tím, kolika se lékař dopustí chyb. Analýzy soudních procesů ukazují, že existují velmi zdatní lékaři, na které je podáváno mnoho žalob, a lékaři, kteří se dopouštějí mnoha chyb, a nikdo je nikdy nežaloval. A naprostá většina lidí, kteří jsou poškozeni lékařovou nedbalostí, žalobu nepodá. Jinak řečeno, pacienti nepodávají žaloby, protože utrpěli špatnou lékařskou péčí. Pacienti podávají žaloby, protože utrpěli špatnou lékařskou péčí a stalo se jim ještě něco jiného.

Co je toto něco jiného? To, jak s nimi lékař osobně zacházel. V žalobách na lékaře se zas a znova objevuje tvrzení pacientů, že na ně lékař spěchal, že je ignoroval, že s nimi špatně zacházel. Jak to vyjádřila přední právnička specializující se na lékařské žaloby Alice Burkinová: „Lidé nežalují lékaře, které mají rádi. Za celá ta léta, co se pohybuji v tomto oboru, se mi nikdy nestalo, že by ke mně přišel potenciální klient a řekl: ,Ten doktor se mi opravdu zamlouvá, mám z toho hrozný pocit, ale chci ho žalovat.‘ Zažili jsme lidi, kteří přišli s tím, že chtějí žalovat nějakého specialistu. A když jsme řekli, že si myslíme, že nic nezanedbal a na vině je jejich praktická lékařka, tak ten klient reagoval: ,To je mi jedno, co udělala. Mám ji rád a nehodlám ji žalovat.‘“4

Burkinová měla klientku, jež měla mozkový nádor, kterého si lékaři nevšimli, dokud nemetastázoval, a chtěla za opožděnou diagnózu žalovat svou internistku. Ve skutečnosti se zanedbání potenciálně dopustil radiolog. Ale klientka trvala na svém. Chtěla žalovat internistku. „Při naší první schůzce mi řekla, že tu doktorku nesnáší, protože si nikdy neudělala čas na to, aby si s ní promluvila, a nikdy se jí nezeptala na další symptomy,“ vypráví Burkinová. „Pacientka o ní řekla: ,Nikdy se na mě nepodívala jako na celého člověka‘... Když má lékařská péče nějaké nepříjemné důsledky, musí si lékař udělat čas na to, aby pacientovi vysvětlil, co se stalo, a odpověděl na jeho otázky – jednat s ním jako s člověkem. Na ty lékaře, kteří to nedělají, přicházejí žaloby.“ K tomu, abychom znali u určitého chirurga pravděpodobnost žaloby, toho tedy nepotřebujeme moc vědět o tom, jak operuje. Musíme pochopit vztah tohoto lékaře k pacientům.

Wendy Levinsonová, která se zabývá lékařským výzkumem, nedávno nahrála stovky rozhovorů skupiny lékařů s jejich pacienty. Přibližně polovina těchto lékařů nečelila nikdy žádné žalobě. Zbývající lékaři byli žalováni alespoň dvakrát a Levinsonová zjistila, že dokáže najít jasné rozdíly mezi těmito dvěma skupinami jen na základě těchto rozhovorů. Lékaři, kteří nikdy nebyli žalováni, strávili s každým pacientem o tři minuty více času než ti, kteří byli žalováni (18,3 minuty oproti 15 minutám). Častěji vyslovovali „orientující“ sdělení jako například „nejdříve vás vyšetřím a pak si o tom problému promluvíme“ nebo „budete mít čas se mě ptát“ – což umožňuje pacientům udělat si představu o tom, čeho se má při návštěvě dosáhnout a kdy by se měli ptát. Častěji aktivně naslouchali, což se projevovalo poznámkami jako „jen mi o tom povězte víc“, a častěji se při návštěvách pacientů smáli a vtipkovali. Zajímavé je, že v množství ani kvalitě informací, které pacientům poskytli, nebyl rozdíl. Nesdělili jim více podrobností o lécích nebo o jejich stavu. Rozdíl byl výhradně v tom, jak s pacienty mluvili.

S touto analýzou je možné zajít dokonce ještě dál. Psycholožka Nalini Ambadyová poslouchala pásky Levinsonové a soustředila se při tom na nahrávky lékařů v rozhovoru s pacienty. U každého lékaře vybrala dva rozhovory. Z každého rozhovoru pak vybrala dva desetivteřinové útržky lékařova projevu, takže její výřez trval celkem čtyřicet vteřin. Nakonec z nahrávek „odfiltrovala obsah“, což provedla tak, že odstranila zvuky s vysokými frekvencemi, které nám umožňují rozeznávat jednotlivá slova. Výsledkem je jakési huhňání, které si zachovává intonaci, výšku hlasu a rytmus, ale zmizel z něj obsah. Ambadyová pak pouze s použitím tohoto výřezu provedla gottmanovskou analýzu. Nechala několika osobám ohodnotit u kousků huhňání rysy jako vřelost, nepřátelskost, dominantnost a úzkostnost a zjistila, že jen na základě těchto hodnocení dokáže říci, na které lékaře směřují žaloby, a na které ne.

Ambadyová říká, že ji i kolegy „výsledky totálně šokovaly“ a není těžké pochopit proč. Hodnotitelé nic nevěděli o kvalitách jednotlivých lékařů. Nevěděli, jaké mají zkušenosti, jakou odbornou průpravu, jaké procedury obvykle provádějí. Nevěděli dokonce ani to, co lékaři pacientům říkají. Vše, o co opírali svůj odhad, byla analýza tónu lékařova hlasu. Bylo to dokonce ještě prostší: když byl lékařův hlas hodnocen jako dominantní, pak byl lékař zpravidla jeden ze žalovaných. Pokud hlas zněl méně dominantně a spíš starostlivě, pak lékař zpravidla patřil mezi ty nežalované. Může být ještě nějaký řez tenčí? Žaloba pro zanedbání péče zní jako typický složitý, mnohorozměrný problém. Ale nakonec v něm jde o respekt, a ten se nejjednodušeji dává najevo tónem hlasu. Nejvíce vás může lékař zdeptat tónem nadřazenosti. Potřebovala Ambadyová k postřehnutí tohoto tónu zkoumat celou historii lékaře a pacienta? Ne, protože návštěva u lékaře se v mnohém podobá Gottmanovým rozhovorům nebo pokojům na kolejích. Jsou to situace, kde je na první pohled patrný podpis.

Až půjdete příště k lékaři, posadíte se v ordinaci, on začne mluvit a vy budete mít pocit, že vás neposlouchá, že s vámi jedná svrchu a bez respektu, tak tomu pocitu naslouchejte. Nakrájeli jste ho na tenko – a neobstál.

6. Síla letmého pohledu

Krájení na tenko není žádné exotické nadání. Neodmyslitelně patří k tomu, co dělá člověka člověkem. Krájíme na tenko, kdykoli se seznámíme s někým novým, když se potřebujeme v něčem rychle vyznat anebo když se ocitneme v nové situaci. Krájíme na tenko, protože musíme, a zvykli jsme si se na tuto schopnost spoléhat, protože kolem nás se skrývá spousta „pěstí“. Ve spoustě situací nám pečlivé zaměření na detaily velmi tenkého řezu, třeba jen na vteřinu či dvě, může říci velice mnoho.

Například je pozoruhodné, kolik různých profesí a disciplín má výraz pro tento talent vyčíst co nejvíce z těch nejmenších kousků zkušenosti. V košíkové se o hráči schopném sledovat vše, co se děje kolem něj, říká, že má smysl pro palubovku. Ve vojenství se o vynikajících generálech říká, že mají „coup d’oeil“ – což znamená francouzsky „síla pohledu“ – schopnost ihned vidět, co se na bojišti děje. Napoleon měl coup d’oeil. I Patton ho měl. Ornitolog David Sibley vypráví, že v Cape May ve státě New Jersey jednou zahlédl na vzdálenost téměř dvou set metrů letět ptáka a okamžitě věděl, že je to dosti vzácný pták jménem jespák bahenní. Nikdy v životě předtím ho neviděl v letu a byl to tak krátký okamžik, že ho nemohl důkladně identifikovat. Ale dokázal zachytit to, čemu pozorovatelé ptáků říkají charakter ptáka – jeho esenci – a to mu stačilo.

„Identifikace ptáků se většinou zakládá na určitém subjektivním dojmu – na tom, jak se pták pohybuje, a na tom, jak se vám na chvíli ukáže z různých úhlů a jak se na pohled mění v různých situacích, a když otáčí hlavu, když letí a když se otáčí, vidíte ho postupně v různých podobách a z různých úhlů,“ říká Sibley. „To vše dohromady vytváří jedinečný dojem z určitého ptáka, který nelze pořádně rozebrat a popsat slovy. Když jste v poli a vidíte ptáka, nezačnete ho zdlouhavě analyzovat, pozorovat na něm to, to a to a usuzovat, že to musí být ten a ten druh. Je to přirozenější a instinktivnější. Když máte za sebou hodně tréninku, uvidíte ptáka a v hlavě se vám spustí určité signály. Pták vypadá přesně určitým způsobem. Stačí vám jeden pohled a víte, co je to za ptáka.“

Hollywoodský producent Brian Grazer, který produkoval mnohé z největších filmových hitů posledních dvaceti let, používá téměř stejná slova, když popisuje, jak se poprvé setkal s hercem Tomem Hanksem. Bylo to v roce 1983. Hankse tehdy téměř nikdo neznal. Jediné, v čem hrál, byl dnes (po zásluze) zapomenutý televizní pořad Nejlepší přátelé. „Přišel na zkoušku na komedii Žbluňk! a hned tam na místě v tu chvíli vám můžu říci, co jsem viděl,“ vypráví Grazer. V tom prvním okamžiku věděl, že Hanks je výjimečný. „Na tu roli jsme zkoušeli stovky lidí a někteří byli legračnější než on. Ale člověk je nedokázal mít tolik rád. Měl jsem pocit, jako bych mohl žít v něm. Měl jsem pocit, že je to člověk, pro jehož problémy bych snadno měl pochopení. K tomu, abyste někoho rozesmál, musíte být zajímavý, a abyste byl zajímavý, musíte dělat něco zlého. Komedie vzniká z naštvání a cokoli zajímavého vzniká z naštvání; jinak chybí konflikt. Ale on dokázal být zlý tak, že jste mu odpustili, a vy mu musíte dokázat odpustit, protože nakonec musíte pořád být s ním, na jeho straně, přestože se vykašlal na tu dívku nebo se zachoval způsobem, se kterým nemůžete souhlasit. Tohle všechno jsem tehdy neměl slovně promyšlené. Byl to intuitivní soud, který jsem dekonstruoval až později.“

Odhadoval bych, že na mnohé z vás působí Tom Hanks stejným dojmem. Kdybych se vás zeptal, jaký je, řekli byste, že je slušný, důvěryhodný, neokázalý a zábavný. Ale neznáte ho. Nejste s ním přátelé. Viděli jste ho jen ve filmu v mnoha různých rolích. Z těchto tenkých plátků zkušenosti jste nicméně dokázali vytěžit o něm cosi smysluplného a tento dojem má výrazný vliv na to, jak filmy s Tomem Hanksem vnímáte. „Všichni říkali, že si Hankse jako astronauta nedokážou představit,“ vzpomíná Grazer na to, jak se rozhodl obsadit Hankse do filmu Apollo 13. „Neměl jsem ponětí, jestli je Tom Hanks astronaut. Ale díval jsem se na to jako na film o kosmické lodi v ohrožení. A čí návrat si svět přeje nejvíc? Koho chce Amerika zachránit? Toma Hankse. Nechceme ho vidět zemřít. Na to ho máme moc rádi.“

Kdybychom nedokázali krájet na tenko – kdybyste někoho museli poznávat celé měsíce, než byste pronikli k jeho pravému já – pak by bylo Apollo 13 zbaveno veškerého svého dramatu a Žbluňk! by nebyl zábavný. A kdybychom se nedokázali v mžiku zorientovat v komplikovaných situacích, byla by košíková chaotická a pozorovatelé ptáků by byli bezradní. Před nějakým časem skupina psychologů podnikla nový pokus s testem předvídání rozvodovosti, který mě tak zahltil. Ukázali několik Gottmanových nahrávek párů laikům, ale tentokrát jim trochu pomohli. Dali jim seznam emocí, které mají sledovat. Vybrali z pásků třicetivteřinové segmenty, na které se každý směl dívat dvakrát, aby se mohl jednou soustředit na muže a podruhé na ženu. A co se stalo? Tentokrát pozorovatelé svými hodnoceními dokázali předpovědět, která manželství vydrží, s osmdesátiprocentní úspěšností. To není tak dobré, jak to umí Gottman. Ale je to velmi slušné. Nemělo by nás to ovšem překvapit. S krájením na tenko máme své zkušenosti.

Kapitola druhá

Zamčené dveře aneb Tajný život bleskových rozhodnutí

Před nějakým časem si jeden z nejlepších tenisových trenérů na světě Vic Braden začal všímat, že pokaždé, když sleduje tenisové utkání, stane se cosi zvláštního. V tenise mají hráči při podání dva pokusy. Když se jim nepodaří podání ani na druhý pokus, je to takzvaná dvojchyba. A Braden si uvědomil, že vždy ví předem, že hráč udělá dvojchybu. Hráč si nadhodil míček, rozpřáhl se raketou dozadu a ve chvíli, kdy se raketa blížila k míčku, z Bradena vylétlo: „Ale ne, dvojchyba,“ a podání bylo opravdu příliš široké nebo příliš dlouhé anebo šlo do sítě. Nezáleželo na tom, kdo hraje, zda je to muž nebo žena, zda Braden sleduje zápas na místě nebo v televizi, ani jak dobře podávajícího hráče zná. „Předvídal jsem dvojchyby u dívek z Ruska, které jsem v životě neviděl,“ říká Braden. Vyloučeno bylo i to, že měl Braden prostě štěstí. Štěstí je, když se vám podaří uhodnout, jestli padne orel nebo panna. Ale dvojchyby jsou vzácné. Profesionální tenista neudělá ve stovce podání za zápas víc než tři nebo čtyři dvojchyby. Jednou se Braden na velkém turnaji v Indian Wells, blízko jeho domu v jižní Kalifornii, rozhodl, že si bude dělat záznamy, a zjistil, že v zápasech, které sledoval, správně předpověděl šestnáct ze sedmnácti dvojchyb. „Chvíli to bylo se mnou tak zlé, že jsem se bál,“ říká Braden. „Vyloženě mě to děsilo. Uhadoval jsem dvacet z dvaceti, a to u hráčů, kteří nedělají dvojchyby skoro nikdy.“

Bradenovi je dnes přes semdesát. Zamlada býval tenista světové úrovně a během uplynulých padesáti let trénoval mnohé z nejlepších hráčů v dějinách nebo jim radil anebo se s nimi znal. Je to menší chlapík s nezkrotnou energií, jakou by mu mohl závidět člověk o polovinu mladší, a kohokoli se v tenisovém světě zeptáte, potvrdí vám, že Vic Braden zná tento sport do všech podrobností tak jako nikdo jiný. Nepřekvapí tedy, že Vic Braden dokáže dokonale přečíst jejich podání jediným mrknutím oka. Je to vlastně totéž jako schopnost znalce umění podívat se na Gettyho kúra a ihned vědět, že je to padělek. Něco v tenistově držení těla nebo ve způsobu, jakým nadhazuje míček, anebo ve vláčnosti jeho pohybů vzbudí nějakou reakci v jeho nevědomí. Instinktivně pozná „charakter“ dvojchyby. Nakrájí na tenko pohyb podání a – mrk! mžik!  – prostě ví . Má to jen jeden háček: ať si Braden láme hlavu, jak chce, nemůže přijít na to, jak to ví.

„Co jsem to jenom viděl?“ říká. „Ležel jsem třeba v posteli a přemítal: Jak to dělám? Nevím. Dohánělo mě to k šílenství. Mučilo mě to. Vracel jsem se v myšlenkách k nějakému podání a snažil jsem se na to přijít. Klopýtl? Udělal krok navíc? Dal míčku nějakou faleš – udělali něco, co změnilo jejich motorický program?“ Poznatky, z nichž vyvozoval své závěry, jako by spočívaly někde hluboko v jeho nevědomí a jemu se nedařilo je vytáhnout.

Toto je druhá klíčová skutečnost na myšlenkách a rozhodnutích, které vyvřou z nevědomí. Bleskové soudy jsou především nesmírně rychlé – spoléhají se na ty nejtenčí plátky zkušenosti. Ale jsou také nevědomé. V karetním experimentu v Iowě se hráči začali vyhýbat nebezpečným červeným kartám dávno předtím, než si byli vědomi, že se jim vyhýbají. Vědomý mozek potřeboval o sedmdesát karet víc na to, aby mu došlo, o co jde. Když se Harrisonová, Hoving a další experti na staré Řecko poprvé setkali s kúrem, zakoušeli vlny odporu, v hlavě jim vyskakovala slova a Harrisonová vyhrkla: „To je škoda.“ Ale v tomto okamžiku prvních pochybností měli ještě daleko k tomu, aby byli schopni přesně popsat, z čeho ty pocity mají. Hoving mluvil s mnoha znalci umění, kteří jsou specialisté na odhalování falz, a všichni popisují to, jak se dobírají pravdy o původu díla, jako mimořádně neexaktní proces. Hoving říká, že když se podívají na umělecké dílo, prožívají „jakousi myšlenkovou vlnu, vědomí jim zaplaví změť vizuálních vjemů. Jeden odborník na padělky popsal ten zážitek tak, že je to, jako kdyby jeho oči a smysly byly hejnem kolibříků podnikajících rychlé výpady při mnoha zastávkách. Během minut a někdy i vteřin zaznamenal tento odhalovatel padělků množství věcí, které jako by na něj volaly, ,Pozor!‘“

Takto popisuje Hoving historika umění Bernarda Berensona: „Někdy znepokojoval kolegy tím, že nedokázal srozumitelně vysvětlit, jaktože tak jasně vidí na nějakém díle různé drobné nedostatky a nepatřičnosti, jež v něm odhalují buď primitivní kopii, nebo falzum. Dokonce, když Berenson svědčil v jednom soudním případu, byl schopen říci jedině, že je mu špatně od žaludku. Podivně mu zvonilo v uších. Přepadla ho chvilková deprese. Nebo se mu udělalo mdlo a ztrácel rovnováhu. Nebyly to právě vědecké popisy toho, jak věděl, že stojí před něčím podvrženým nebo padělaným. Nic víc ale ze sebe nedostal.“ 1

Bleskové soudy a urychlené poznávání se odehrávají za zavřenými dveřmi. Vic Braden se snažil do toho pokoje podívat. Dlouho do noci byl vzhůru a snažil se přijít na to, co na tenisovém podání vzbudí jeho předtuchu. Ale nemohl na to přijít.

Myslím, že se skutečností, že tyto dveře jsou zavřené, se dost obtížně vyrovnáváme. Připustit nesmírnou sílu bleskových soudů a tenkých plátků je jedna věc, ale něco jiného je něčemu tak tajemnému důvěřovat. „Můj otec je schopen sednout si a prezentovat vám teorie, proč dělá to či ono,“ řekl syn investora George Sorose. „Ale pamatuju si, že když jsem to vídal jako mladší, říkával jsem si, že aspoň polovina z toho jsou kecy. Důvod toho, proč například změní pozici na trhu, je ten, že ho začnou strašně bolet záda. Doslova ho chytne křeč, a to je první varování.“

To je očividně jeden z důvodů, proč je George Soros tak dobrý v tom, co dělá. Je to člověk, který si uvědomuje hodnotu produktů svého nevědomého uvažování. Ale kdybych měl já nebo vy svěřit Sorosovi peníze k investování, asi by nás znervózňovalo, když by nějaké své rozhodnutí mohl vysvětlit jen tím, že ho bolí záda. Velmi úspěšný manažer jako Jack Welch sice může vydat paměti s názvem Jack Welch: Rovnou od boku , ale pak dá na srozuměnou, že za svou výjimečnost nevděčí jen rozhodnutím od boku, ale také důkladně propracovaným teoriím managementu, systémům a zásadám. Náš svět si žádá, aby u rozhodnutí byly uvedeny zdroje a poznámkový aparát, a když řekneme, jaký máme pocit, musíme také umět rozvést, proč ten pocit máme. Proto bylo pro pracovníky Gettyho muzea aspoň zpočátku obtížné přijmout názory lidí jako Hovinga, Harrisonové a Zeriho. Snazší bylo poslouchat vědce a právníky, protože ti se mohli na podporu svých závěrů vykázat dlouhými stránkami dokumentace. Myslím, že tento přístup je chybný, a pokud se máme naučit zlepšit kvalitu našich rozhodnutí, musíme přijmout tajemnou povahu bleskových rozhodnutí. Musíme respektovat skutečnost, že je možné vědět, aniž bychom věděli, proč víme, a přijmout, že – někdy – je to tak pro nás lepší.

1. Priming není brainwashing

Představte si, že jsem profesor a že jsem vás požádal, abyste za mnou přišli do kanceláře. Projdete dlouhou chodbou, vejdete dveřmi a posadíte se za stůl. Před vámi leží list papíru s řadou skupin pěti slov. Chci, abyste co nejrychleji utvořili ze slov z každé skupiny gramaticky správnou větu o čtyřech slovech. Je to běžný psychologický test. 2 Připraveni?

1. on byl obával se ona vždy

2. z jsou Florida pomeranče teplota

3. míč ten vrhnout hodit tiše

4. boty dát nahradit staré ty

5. on pozoruje příležitostně lidi sleduje

6. být bude pot osamělý ten

7. obloha ta nepřerušená šedivá je

8. kdyby teď stáhnout zapomnětlivý my

9. nás bingo zpívat hrát nechat

10. slunce dělá teplota vrásky rozinky

Nebylo na tom nic zvláštního, že? Ale bylo. Věřte tomu nebo ne, po absolvování tohoto testu byste vyšli z mé kanceláře a odešli chodbou pomaleji, než jste přišli. Tím testem jsem ovlivnil vaše chování. Jak? Podívejte se znovu na ten seznam. Vyskytují se v něm určitá slova, jako například „obával“, „Florida“, „staré“, „osamělý“, „šedivá“, „bingo“ a „vrásky“. Mysleli jste si, že vám dávám jazykový test. Ale já jsem prováděl také to, že jsem ten velký počítač ve vaší hlavě – vaše adaptivní nevědomí – přiměl přemýšlet o stáří (Florida je známá jako stát, kam se Američané stěhují na důchod, pozn. překl.). Nevědomí hned neinformovalo ostatní části mozku o své náhlé obsesi. Ale vzalo ty řeči o stáří natolik vážně, že když jste skončili a odcházeli chodbou, chovali jste se jako staří. Šli jste pomalu.

Tento test vymyslel jeden velmi chytrý psycholog jménem John Bargh. 3 Je to příklad experimentu s jevem, kterému se říká „priming“, a Bargh a jiní vytvořili jeho četné další, ještě více fascinující variace. Všechny ukazují, kolik se toho odehrává za zavřenými dveřmi našeho nevědomí. Jednou například Bargh s kolegy z New York University Markem Chenem a Larou Burrowsovou uskutečnili experiment, který proběhl přímo na chodbě u Barghovy kanceláře. Vzali skupinu studentů a každému dali jeden ze dvou testů na tvoření vět. V prvním byla umístěna slova jako „agresivně“, „smělý“, „hrubý“, „otravovat“, „rušit“, „vpadnout“ a „narušit“. V druhém se nacházela slova jako „úcta“, „ohleduplný“, „ocenit“, „trpělivě“, „dát přednost“, „zdvořilý“ a „uctivý“. Ani v jednom případě takových slov nebylo tolik, aby studentům došlo, o co jde (jakmile si uvědomíte, že se na vás provádí priming, tak samozřejmě nefunguje). Poté, co dokončili test, což trvalo jen asi pět minut, měli studenti dojít na druhý konec chodby a zeptat se člověka, který experiment řídil, jaký je jejich další úkol.

Bargh to ale zařídil tak, že kdykoli ke kanceláři přišel nějaký student, vedoucí experimentu byl zaneprázdněn rozhovorem s jednou kolegyní, která stála ve dveřích a bránila vstupu do kanceláře. Bargh chtěl zjistit, zda lidem, kteří prodělali priming na zdvořilá slova, bude trvat, než vstoupí do rozhovoru vedoucího s kolegyní, déle než těm, kteří prodělali priming na hrubé výrazy. Věděl toho o zvláštní moci nevědomých vlivů dost na to, aby cítil, že to vliv mít bude, ale myslel si, že efekt bude jen slabý. Předtím musel univerzitnímu výboru, který schvaluje pokusy na lidech, slíbit, že rozhovor na chodbě přeruší po deseti minutách. „Když to řekli, podíval jsem se na ně, a pomyslel jsem si: Vy si snad děláte legraci,“ vzpomíná Bargh. „Vtip byl v tom, že my jsme čekali, že budeme rozdíly měřit v milisekundách. Vždyť budeme mít co dělat s Newyorčany. Ti tam nebudou jen tak stát. Mysleli jsme si, že rozdíly budou několik vteřin, nanejvýš minutu.“

Bargh s kolegy se ale mýlili. Lidé s primingem na nezdvořilost nakonec do rozhovoru vstoupili – v průměru po pěti minutách. Ale z těch, kteří podstoupili priming na zdvořilost, naprostá většina – 82 procent – rozmlouvající vědce vůbec nepřerušila . Kdyby pokus po deseti minutách nekončil, kdoví, jak dlouho by tam ještě vydrželi zdvořile a trpělivě stát.

„Pokus probíhal přímo u mé kanceláře,“ vypráví Bargh. „Musel jsem poslouchat tentýž rozhovor stále dokola. Každou hodinu, když se dostavil nový účastník. Byla to nuda, ale příšerná! Pokaždé přišel po chodbě člověk a uviděl tu kolegyni, jak stojí ve dveřích s vedoucím pokusu. Kolegyně neustále mluvila pořád dokola o tom, že nerozumí něčemu, co má udělat. Deset minut se neustále vyptávala: ,Kde to mám označit? Pořád tomu nerozumím.‘“ Bargh se při vzpomínce na tu podivnost viditelně otřásl. „A tohle probíhalo celý semestr. A lidé, kteří vyplňovali zdvořilý test, tam prostě jen stáli .“

Je třeba říci, že priming není totéž co brainwashing. Nemůžu vás přimět k odhalení velmi osobních informací z vašeho dětství tím, že bych vás vystavil slovům jako „spánek“, „láhev“ a „medvídek“. Ani vás nemůžu naprogramovat na to, abyste pro mě vykradli banku. Výsledky primingu nicméně nejsou zanedbatelné. Dva holandští vědci uskutečnili studii, při níž skupina studentů odpovídala na vcelku náročné otázky ze společenské hry Trivial pursuit. 4 Polovině z nich bylo řečeno, aby nejdříve přemýšleli pět minut o tom, co by to znamenalo být profesor, a měli si zapsat vše, co je napadne. Tito studenti zodpověděli správně 55,6 procenta otázek. Druhá polovina měla nejdříve myslet na fotbalové výtržníky. Ti měli pak správně 42,6 procenta otázek. Skupina „profesorů“ nevěděla víc než skupina „fotbalových výtržníků“. Nebyli ani chytřejší, ani se lépe nesoustředili, ani nepřistupovali k úkolu vážněji. Byli prostě v „chytrém“ naladění mysli a přítomnost myšlenky na něco chytrého, jako třeba na profesora, zjevně pomáhala v napjatém okamžiku po zaznění otázky vyhrknout správnou odpověď. Je třeba zdůraznit, že rozdíl mezi 55,6 a 42,6 procenty je značný. Může rozhodnout o tom, zda někdo složí zkoušku.

Psychologové Claude Steele a Joshua Aronson vytvořili ještě extrémnější verzi tohoto testu, při níž použili studenty černé pleti a dvacet otázek ze standardizovaného testu používaného v přijímacích řízeních k postgraduálnímu studiu. Když studenti v dotazníku, který vyplňovali před testem, měli uvést svou rasu, dokázala v nich tato prostá skutečnost natolik aktivovat všechny negativní stereotypy spojované s Afroameričany a akademickými výsledky, že počet otázek, které zodpověděli správně, klesl o polovinu . Naše společnost nesmírně důvěřuje testům, protože si myslíme, že jsou spolehlivým ukazatelem něčích schopností a znalostí. Ale opravdu jím jsou? Když získá bílá studentka z prestižní soukromé střední školy v testu SAT vyšší skóre než černá studentka ze státní školy v černošské čtvrti, je to proto, že je opravdu lepší studentka, anebo proto, že být bílý a chodit do prestižní školy znamená být vystaven ustavičnému primingu myšlenkou „chytrosti“? 5

Ještě úžasnější je ovšem to, jak tajemné jsou účinky primingu. Když jste vyplňovali test na tvoření vět, nevěděli jste, že dochází k primingu na stáří. Jak byste mohli? Náznaky byly velmi nenápadné. Pozoruhodné ale je, že si lidé ani poté, co velmi pomalu vyšli z místnosti a prošli chodbou, ještě stále neuvědomovali, že cosi ovlivnilo jejich chování. Bargh nechal při jednom testu účastníky hrát deskové hry, v nichž mohl zvítězit jen ten, kdo se naučil spolupracovat s ostatními hráči. A tak vystavil hráče primingu na myšlenky na spolupráci, a skutečně byli pak mnohem kooperativnější a hra postupovala mnohem hladčeji. „Pak jim klademe otázky jako ,Jak výrazně jste spolupracovali?‘ ,Jak moc jste chtěli spolupracovat?‘ A pak zjistíme, jaká je korelace s jejich chováním – a je nulová. Ta hra trvá patnáct minut, a když skončí, lidi nevědí, co dělali. Prostě nevědí. Jejich vysvětlení jsou zcela náhodná, je to jen šum. To mě překvapilo. Myslel jsem, že lidé aspoň zapátrají v paměti. Ale nedokázali to.“

Totéž zjistili Aronson a Steele u černých studentů, kteří byli poté, co se jim připomněla jejich rasa, výrazně neúspěšní. „Pak jsem s těmi studenty mluvil a ptal jsem se jich: ,Snížilo něco vaši výkonnost?‘“ říká Aronson. „Ptal jsem se: ,Vadilo vám, že jsem se ptal na rasu?‘ Protože to jednoznačně výrazně ovlivnilo jejich výkony. A všichni říkali, že ne, a něco ve smyslu ,Prostě si myslím, že nejsem dost inteligentní na to, abych sem patřil.‘“

Výsledky těchto pokusů jsou samozřejmě dosti znepokojivé. Ukazují, že to, co považujeme za svobodnou vůli, je do značné míry iluze. Po většinu času fungujeme takříkajíc na autopilota a to, jak myslíme a jednáme – a  jak dobře myslíme a jednáme bez přípravy – podléhá vnějším vlivům mnohem více, než si uvědomujeme. Ale to, že nevědomí koná svou práci tajně, má myslím i nezanedbatelnou výhodu. Jak dlouho vám trvalo utvořit věty ze slov, kde se vyskytovaly výrazy o stáří? Řekl bych, že vám každá věta zabrala nanejvýš pár vteřin. Šlo to rychle, a to proto, že jste dokázali soustředit se na svůj úkol a přestat vnímat vše, co by vás rozptylovalo. Kdybyste dávali pozor na případné pravidelnosti v seznamu slov, v žádném případě byste nemohli dokončit úkol tak rychle. Byli byste nesoustředění. Jistě, výrazy týkající se starých lidí změnily rychlost, jakou jste odešli z místnosti, ale vadilo to tolik? Vaše nevědomí prostě říkalo tělu: Zachytilo jsem známky toho, že se pohybujeme v prostředí zaměřeném na stáří, tak se chovejme podle toho. Vaše nevědomí v tomto případě hrálo roli jakéhosi mentálního komorníka. Staralo se o všemožné drobnosti ve vašem životě. Dávalo pozor na vše, co se kolem vás dělo, chodilo kolem vás a bdělo nad tím, abyste se vhodně chovali, a vy jste se tak mohli soustředit na svůj hlavní úkol.

Tým, který vytvořil iowské experimenty s kartami, vedl neurolog Antonio Damasio. Jeho skupina přišla také s fascinujícími poznatky o tom, co se stane, když se příliš našeho myšlení odehrává před oněmi zavřenými dveřmi. Damasio zkoumal pacienty s poškozením malé, ale důležité části mozku nazývané přední lalok mozkový, která leží za nosem. Ventromediální oblast hraje významnou roli v rozhodování. Zpracovává různé události a vztahy, probírá se spoustou informací, které nám přicházejí z vnějšího světa, a záležitostem, které si žádají naši okamžitou pozornost, uděluje vyšší prioritu a opatřuje je výstražnými značkami. Lidé s poškozením ventromediální oblasti jsou zcela racionální. Mohou být vysoce inteligentní a normálně fungovat, ale schází jim úsudek. Přesněji řečeno postrádají toho mentálního komorníka v nevědomí, díky němuž by si mohli uvolnit ruce na to, co je opravdu podstatné. Damasio v knize Descartes’ Error (Descartesova chyba) popisuje, jaké to je snažit se domluvit si s takovým člověkem schůzku:

„Navrhl jsem dva možné termíny, oba příští měsíc a jen pár dnů po sobě. Pacient vytáhl diář a začal zkoumat kalendář. Jeho další chování, jemuž bylo přítomno několik dalších vyšetřovatelů, bylo pozoruhodné. Pacient bezmála půl hodiny vypočítával důvody pro a proti těmto datům: jiné závazky, blízkost k jiným závazkům, možné povětrnostní podmínky, skoro vše, co může člověka k tak prosté věci, jako je datum, napadnout. Provázel nás nudnou analýzou nákladů a zisků, nekonečným probíráním a neplodným porovnáváním různých možností a možných důsledků. Člověk musel vynaložit veškerou kázeň, aby nebouchl do stolu a neřekl mu dost.“

Damasio se svým týmem dal ventromediálním pacientům také nám známý test s kartami. Většina pacientů nakonec tak jako všichni ostatní přišla na to, že červené hromádky skrývají problém. Ale nikdy jim nevyrazil pot v dlaních, nikdy neměli tušení, že modré karty jsou lepší než červené, a nikdy – a to ani když hru prokoukli – nezměnili svou herní strategii a nezačali se vyhýbat červeným kartám. Intelektuálně věděli, co je správné, ale k tomu, aby změnili způsob hraní, to nestačilo. 6 „Je to jako drogový návyk,“ říká jeden z vědců z iowského týmu Antoine Bechara. „Drogově závislí dokážou velmi dobře vyjádřit důsledky svého chování. Ale nejednají podle toho. Způsobuje to porucha mozku. Na to jsme narazili. Poškození ve ventromediální oblasti způsobuje přerušení spojitosti mezi tím, co víte a co děláte.“ Pacientům scházel komorník, který by je tiše postrkoval správným směrem a přidával tu emocionální trošku navíc – svrbění v dlaních – která by se postarala o to, abychom se zachovali správně. V situacích, kdy je třeba rychle něco důležitého vyřešit, nechceme být tak nezaujatí a dokonale racionální jako ventromediální pacienti z Iowy. Nechceme se zastavit a donekonečna probírat všechny možnosti. Někdy je lepší, když za nás rozhodne myšlení za zavřenými dveřmi.

2. Problém s vypravováním

Jednoho nedávného svěžího jarního večera se v zadní místnosti jednoho baru na Manhattanu shromáždily asi dvě desítky žen a mužů, aby zde společně vykonaly zvláštní rituál známý jako speed-dating, tedy něco jako rychlorandění. Byli to všechno vzdělaní lidé po dvacítce – nějací lidé z bank na Wall Street, medici, učitelky a také čtyři ženy, které přišly rovnou z nedaleké centrály klenotnické firmy Anne Klein. Všechny ženy na sobě měly červené nebo černé svetry a džíny nebo tmavé kalhoty. Všichni muži až na jednu výjimku na sobě měli manhattanskou pracovní uniformu skládající se z tmavěmodré košile a černých kalhot. Zpočátku se rozpačitě procházeli se skleničkami v rukou a pak začala koordinátorka večera, nápadná žena jménem Kailynn, organizovat program.

Vysvětlila, že každý muž bude mluvit s každou ženou šest minut. Ženy budou po celý večer sedět na dlouhých nízkých pohovkách lemujících zdi místnosti a muži budou mezi nimi rotovat. Pokaždé, když uplyne šest minut, zazvoní Kailynn na zvonek a muži se přesunou k další ženě. Všichni adepti seznámení dostali odznak, číslo a malý formulář, a pokud se jim někdo po šesti minutách líbil, měli zaškrtnout jeho číslo na formuláři. Pokud je osoba, kterou zaškrtli, zaškrtla také, dostanou oba do čtyřiadvaceti hodin své e-mailové adresy. V sále to zašumělo očekáváním. Několik lidí na poslední chvíli spěchalo na záchod. Pak Kailynn zazvonila.

Muži a ženy zaujali svá místa a místnost se okamžitě zaplnila hovorem. Židle, na nichž muži seděli, byly od pohovek žen tak daleko, že se oba lidé k sobě museli naklonit a opřít se lokty o kolena. Jedna či dvě ženy dokonce na polštářích poskakovaly. Muž, který rozmlouval se ženou u stolku číslo tři, jí vylil své pivo na klín. U stolku číslo jedna se brunetka Melissa usilovně snažila svého partnera rozpovídat tak, že mu položila tři otázky rychle za sebou: „Kdybys mohl mít tři přání, jaká by to byla? Máš sourozence? Žiješ sám?“ U dalšího stolu se velmi mladý blonďák David ptal partnerky, proč se na tento večer přihlásila. „Je mi šestadvacet,“ odpověděla. „Hodně mých přítelkyň má kluky, se kterými se znají už od střední školy, a jsou zasnoubeni nebo se už vzali, a já jsem pořád svobodná a je mi z toho – ach jo,“ a vydala utrápený, znechucený zvuk.

Kailynn stála stranou u baru, který zabíral jednu stěnu místnosti. „Když vás ten kontakt baví, utíká čas velmi rychle. Když ne, je to nejdelších šest minut, jaké jste v životě zažili,“ říká a pozoruje nervózně hovořící páry. „Někdy se stanou zvláštní věci. Nikdy nezapomenu na chlapíka z Queensu, který tu byl v listopadu. Přišel s dvanácti červenými růžemi a každé dívce, se kterou mluvil, jednu dal. Měl na sobě černý oblek.“ Pousmála se. „Chtěl jít rovnou na věc.“

Speed-dating si během posledních čtyř let získal ve světě nesmírnou popularitu a není těžké pochopit proč. Je to redukce schůzky na jednoduché bleskové rozhodnutí. Každý, kdo si v té místnosti sedal ke stolu, se pokoušel odpovědět na velmi jednoduchou otázku: Chci tohoto člověka ještě někdy vidět? A na to, abychom si na ni odpověděli, nepotřebujeme celý večer. Vlastně nám stačí několik minut. Velma, jedna z té čtveřice od Anne Klein, řekla, že si nevybrala nikoho a že se o každém muži rozhodla hned. „Ztratili mě hned při pozdravu,“ prohlásila s očima v sloup. Ron, finanční analytik v investiční bance, si vybral ženy dvě. Pro jednu se rozhodl po asi minutě a půl hovoru a pro druhou, Lillian u stolu číslo dvě, se rozhodl, jakmile si k ní sedl. „Měla piercing v jazyku,“ řekl obdivně. „Přijdete sem s tím, že to tu bude samá právnička. Ale ona byla něco úplně jiného.“ Lillian se Ron také líbil: „Víte proč? Je z Louisiany. Mám moc ráda ten přízvuk. A schválně jsem upustila pero, abych viděla, co udělá, a on ho okamžitě zvedl.“ Jak se ukázalo, Ron se tam hned líbil mnoha ženám a Lillian se hned líbila mnoha mužům. Oba měli jakousi nakažlivou, odzbrojující jiskru. „Dívky jsou strašně chytré,“ řekl Jon, medik v modrém obleku. „V minutě vědí: Líbí se mi tenhle chlápek, můžu ho vzít domů ukázat rodičům, anebo je to jen vůl, který hledá holku na jednu noc?“ Jon má pravdu, až na to, že chytré nejsou jen dívky. Pokud jde o krájení potenciálních partnerů na tenko, je chytrý skoro každý.

Ale řekněme, že bych pravidla speed-datingu nepatrně změnil. Co kdybych se pokusil podívat se za zamčené dveře a přiměl všechny, aby svá rozhodnutí vysvětlili? Samozřejmě víme, že je to nemožné; soustrojí našeho nevědomého myšlení je jednou provždy skryté. Ale co kdybych na to nebral ohled a pokusil se přesto přimět lidi, aby své první dojmy a bleskové soudy vysvětlili? Právě to udělali Sheena Iyengarová a Raymond Fisman, profesoři z Columbijské univerzity, a zjistili, že když lidi přinutíte, aby vysvětlili svá rozhodnutí, stane se něco divného a nemilého. To, co vypadalo jako naprosto přímočarý a čistý případ krájení na tenko, je najednou něco velmi nejasného.

Iyengarová a Fisman jsou trochu zvláštní dvojice. Iyengarová je původem Indka, Fisman je Žid. Iyengarová je psycholožka. Fisman je ekonom. Ke speed-datingu se dostali jen díky tomu, že se na jedné party dostali do sporu o to, zda jsou lepší sjednaná manželství, nebo manželství z lásky. „Pokud víme, zasloužili jsme se o jeden dlouhodobý vztah,“ řekl mi Fisman. Je štíhlý, vypadá jako teenager a má suchý smysl pro humor. „Jsem na to hrdý. K tomu, abyste se dostal do židovského nebe, prý stačí tři, takže už mám kus cesty za sebou.“ Profesoři provozují své seznamovací večery v zadní místnosti West End baru na Broadwayi naproti kampusu Columbijské univerzity. Jsou stejné jako jiné newyorské speed-datingové podniky až na jednu věc. Účastníci se nejen seznamují a zaškrtávají na papíře ano nebo ne. Čtyřikrát – před začátkem, na konci večera, za měsíc a konečně za šest měsíců – musí zodpovědět krátký dotazník, v němž mají ohodnotit na stupnici od jedné do deseti, na co se u potenciálního partnera zaměřují. Tyto kategorie jsou atraktivnost, společné zájmy, zábavnost/smysl pro humor, upřímnost, inteligence a ambicióznost. Zároveň po každé „schůzce“ hodnotí podle týchž kritérií člověka, se kterým se právě seznámili. Na konci večera tedy mají Iyengarová s Fismanem velice podrobný obraz toho, co všichni lidé tvrdili, že při seznamovacím procesu cítili. A právě tady, když se podíváte na tento obrázek, to začíná být divné.

Na té akci naproti Columbijské univerzitě jsem například věnoval pozornost mladé, bledé ženě s kudrnatými vlasy a vysokému, energickému muži se zelenýma očima a dlouhými hnědými vlasy. Nevím, jak se jmenovali, ale říkejme jim John a Mary. Sledoval jsem je po dobu jejich schůzky a bylo okamžitě zřejmé, že John se Mary opravdu líbil a že Mary se opravdu líbila Johnovi. John se posadil k Maryinu stolu. Jejich pohledy se setkaly. Mary plaše sklopila oči. Vypadala malinko nervózně. Naklonila se dopředu. Z vnějšku to působilo jako docela jasný případ vzájemné přitažlivosti. Ale ponořme se pod povrch a položme několik prostých otázek. Zaprvé, shodovalo se Maryino hodnocení Johnovy osobnosti s osobností, jakou Mary před začátkem večera uvedla, že u muže hledá? Jinak řečeno, jak dobře umí Mary předvídat, co se jí na nějakém muži bude líbit? Tuto otázku mohou Fisman s Iyengarovou zodpovědět velmi snadno, a když porovnají to, co adepti seznámení tvrdí, že hledají, s tím, co je ve skutečnosti právě přitahuje, zjistí, že tyto dvě věci nesouhlasí. Jestliže například Mary na počátku večera řekla, že chce někoho inteligentního a upřímného, tak to vůbec neznamená, že ji budou přitahovat jen inteligentní a upřímní muži. Je docela dobře možné, že John, který se jí líbí ze všech nejvíc, bude přitažlivý a zábavný, ale nijak zvlášť upřímný nebo chytrý. Zadruhé, pokud všichni muži, kteří se nakonec při speed-datingu Mary zalíbí, jsou spíš atraktivní a zábavní než upřímní a chytří a druhý den po Mary chcete, aby popsala dokonalého muže, řekne, že má ráda atraktivní a zábavné muže. Ale tak to bude jen druhý den. Když se jí za měsíc zeptáte znova, bude zase říkat, že chce inteligentní a upřímné.

Nebylo by divu, kdyby vám předchozí odstavec připadal zamotaný. Je zamotaný: Mary říká, že chce určitý typ člověka. Pak si ale může vybírat z místnosti plné mužů, seznámí se s někým, kdo se jí opravdu líbí, a v tu chvíli naprosto změní názor na to, jakého člověka chce. Pak ale uplyne měsíc a Mary zase chce to, co původně chtěla. Tak jakého muže tedy Mary vlastně chce?

„Nevím,“ odpověděla Iyengarová, když jsem se jí na to zeptal. „Je to, jak jsem se před chvílí popsala, mé pravé já?“

Odmlčela se, načež se ozval Fisman. „Ne, mé pravé já je takové, jaké se odhaluje v mém jednání. To by řekl ekonom.“

To Iyengarovou zmátlo. „Nevím, jestli by to takhle řekl psycholog.“

Nemohli se shodnout. Ovšem to proto, že správná odpověď neexistuje. Mary má nějakou představu o tom, jakého chce muže, a tato představa není chybná. Je jen neúplná. Popis, ze kterého vychází, je její vědomý ideál – to, co usoudí, že chce, když si sedne a zamyslí se nad tím. Ale kritérii, podle nichž si vytváří preference v prvním okamžiku, když se s někým setká tváří v tvář, si nemůže být tak jistá. Tyto informace jsou za zavřenými dveřmi.

Vic Braden měl při své práci s profesionálními sportovci podobné zkušenosti. Léta se záměrně snaží mluvit s co nejvíce špičkovými tenisty z celého světa o tom, jak a proč hrají tak, jak hrají, a vždy je z odpovědí zklamaný. „Při veškerém našem výzkumu špičkových hráčů jsme nenarazili ani na jednoho, který by vždy věděl a uměl vysvětlit, co přesně dělá,“ říká Braden. „Říkají pokaždé něco jiného, anebo jejich odpovědi prostě nedávají smysl.“ Dělá například to, že si točí špičkové tenisty na video, které pak převádí do digitální podoby, takže může na počítači studovat každý jejich jednotlivý pohyb. Takže třeba ví, o kolik stupňů otočí Pete Sampras ramenem, když hraje backhand přes celý kurt.

Mezi jeho digitálními videonahrávkami je také tenisový velikán Andre Agassi při úderu forehandem. Obrázek byl digitálně zjednodušen. Agassiho postava byla přeměněna na kostru, takže se při jeho pohybech dá jasně pozorovat a měřit pohyb každého kloubu v jeho těle. Tento záznam Agassiho dokonale ilustruje, jak nejsme schopni popsat, jak se právě chováme. „Skoro každý profesionál na světě tvrdí, že při úderu forehandem zápěstím překlápí raketu nad míček,“ říká Braden. „Proč? Co vidí? Podívejte se,“ – Braden ukáže na obrazovku – „vidíte, kdy udeří do míčku? S pomocí digitální technologie jsme schopni zaznamenat pootočení zápěstí o  osminu stupně. Ale hráči skoro nikdy zápěstím vůbec nehnou. Podívejte se, jak je nehybné. Zápěstím pohne až dlouho poté, kdy dojde k úderu. Myslí si, že jím ve chvíli nárazu pohne, ale ve skutečnosti s ním pohne až dlouho po nárazu. Jak se může nechat tolik lidí zblbnout? Lidé si najímají trenéry a platí jim stovky dolarů, aby je naučili, jak překlopit zápěstím raketu nad míček, a jediný výsledek je ten, že se roztrhl pytel s úrazy ruky.“

Braden narazil na tentýž problém u baseballisty Teda Williamse. Williams byl možná největší pálkař všech dob, proslulý svým porozuměním umění odpalu. Vždy tvrdil, že dokáže míč provázet pohledem na pálku, že ho dokáže sledovat až do okamžiku kontaktu s pálkou. Braden ale ze své tenisové práce věděl, že to je nemožné. V posledním metru svého letu k hráči je tenisový míček příliš blízko a pohybuje se příliš rychle na to, aby ho mohl hráč vidět. Hráč je v tu chvíli v podstatě slepý. V baseballu to platí také. Nikdo nedokáže provázet míč pohledem na pálku. „Jednou jsem se s Williamsem setkal,“ vzpomíná Braden. „Oba jsme pracovali pro firmu Sears a účastnili jsme se stejné akce. Řekl jsem: ,Představ si, Tede, že jsme právě dělali studii, která ukazuje, že lidi nemůžou sledovat míč pohledem na pálku. Trvá to tři milisekundy.‘ A byl upřímný. Řekl: ,Tak se mi asi zdálo , že to dokážu.‘“

Ted Williams uměl odpálit baseballový míč jako snad nikdo jiný v dějinách a uměl s naprostou sebejistotou vysvětlit, jak se to dělá. Ale jeho popis se s jeho pohyby neshodoval stejně, jako se Maryin popis toho, jakého muže chce, vždy neshodoval s tím, kdo ji zrovna přitahoval. My lidé máme problém s tím, že nám jde až moc dobře vyprávět. Nacházíme až příliš rychle vysvětlení pro věci, které ve skutečnosti vysvětlit neumíme. 7

Před mnoha lety psycholog Norman R. F. Maier v místnosti plné různého nábytku, nástrojů a předmětů upevnil ke stropu dva dlouhé provazy. 8 Byly od sebe tak daleko, že když jste drželi jeden, nemohli jste se dostat k druhému tak blízko, abyste ho uchopili také. Každý, kdo vstoupil do místnosti, dostal stejnou otázku: Kolika způsoby je možné svázat konce těchto dvou provazů k sobě? Problém má čtyři možná řešení. Jedno je natáhnout jeden provaz k druhému tak daleko, jak to jde, připevnit ho k nějakému předmětu jako třeba k židli a pak jít pro druhý provaz. Další je navázat k jednomu konci další kus něčeho, třeba prodlužovací kabel, a s ním dosáhnout k druhému provazu. Třetí stategie spočívá v tom, že vezmete do jedné ruky jeden provaz a druhou uchopíte nějaký nástroj, třeba dlouhou tyč, kterou přitáhnete druhý provaz. Maier zjistil, že na tato tři řešení lidé přišli celkem snadno. Ale čtvrté řešení – rozhoupat jeden provaz jako kyvadlo a pak chytit druhý – napadlo jen pár lidí. Ostatním to vůbec nedocházelo. Maier je nechal deset minut sedět a namáhat si hlavu a pak, aniž by něco řekl, prošel místností směrem k oknu, přičemž se jakoby náhodou otřel o jeden z provazů, který se rozhoupal. A opravdu, poté, co to udělal, se většina lidí praštila do čela a přišla na toto kyvadlové řešení. Když se ale Maier všech ptal, jak na to přišli, uvedl pravý důvod jen jediný z nich. Jak Maier napsal, „uváděli vysvětlení jako: ,Prostě mě to najednou napadlo,‘ ,Bylo to to jediné, co zbývalo,‘ ,Došlo mi, že se provaz zhoupne, když k němu připevním závaží,‘ ,Nejspíš jsem se rozpomněl na hodiny fyziky,‘ ,Snažil jsem se vymyslet, jak sem ten provaz dostat, a jediná možnost byla ho rozhoupat.‘ Jeden profesor psychologie uvedl následující zdůvodnění: ,Poté, co jsem vyčerpal vše ostatní, zbývalo provaz rozhoupat. Myslel jsem na přehoupnutí se přes řeku. Napadla mě představa opic houpajících se na stromech. Tato představa se objevila zároveň s řešením. Myšlenka tak byla hotová.‘“

Lhali tito lidé? Styděli se přiznat, že problém vyřešili teprve s nápovědou? Vůbec ne. Bylo to tím, že Maierova nápověda byla tak nenápadná, že ji zachytili jen na nevědomé úrovni. Byla zpracována za zamčenými dveřmi, a tak když měli účastníci testu přijít s nějakým vysvětlením, nezbývalo jim než najít to, co jim připadalo nejpravděpodobnější.

To je cena, kterou platíme za mnohé výhody zamčených dveří. Když lidi vyzveme, aby vysvětlili své uvažování, musíme jejich odpovědi interpretovat velice opatrně, zejména jde-li o uvažování odehrávající se v nevědomí. Jde-li o lásku, tak to samozřejmě chápeme. Víme, že nemůžeme racionálně popsat člověka, do kterého se zamilujeme. Proto chodíme na schůzky, abychom si otestovali naše teorie o tom, kdo nás přitahuje. A každý ví, že je lepší, když vám odborník předvede – a ne pouze popíše – jak hrát tenis či golf nebo jak hrát na hudební nástroj. Učíme se příkladem a přímou zkušeností, protože zdaleka ne vše lze obsáhnout slovními pokyny. Ale nejsem si jistý, zda v jiných aspektech života vždy respektujeme tajemství zamčených dveří a nebezpečí problému vyprávění. Někdy požadujeme vysvětlení tam, kde žádné vysvětlení není dost dobře možné, a, jak uvidíme v dalších kapitolách této knihy, může to mít závažné důsledky. „Po vynesení rozsudku v kauze O. J. Simpsona vystoupil jeden z porotců v televizi a prohlásil: ,Rasa neměla s mým rozhodnutím absolutně co dělat,‘“ uvádí psycholog Joshua Aronson. „Ale jak to může vědět? Můj výzkum primingu rasy a výsledků v testech, Barghův výzkum s přerušováním rozhovoru a Maierovy pokusy s provazy ukazují, že lidé neví o tom, co ovlivňuje jejich jednání, ale málokdy mají pocit, že to neví. Potřebujeme si připustit naši nevědomost a říkat častěji ,Nevím.‘“

Z Maierova pokus samozřejmě vyplývá ještě další, stejně cenné poučení. Účastníci si nevěděli rady. Frustrovalo je to. Seděli tam deset minut a bezpochyby měli mnozí z nich pocit, že neuspěli v důležitém testu a že se ukázalo, jak jsou hloupí. Ale nebyli hloupí. Proč ne? Protože všichni v té místnosti neměli jednu mysl, ale dvě, a po celou tu dobu, kdy byla jejich vědomá mysl zablokovaná, nevědomá prohledávala místnost, zkoumala možnosti a hledala vodítka. A jakmile našla odpověď, vedla je – tiše a jistě – k řešení.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .