Steven Erikson

PŮLNOČNÍ VLNY

Příběh z malazské Knihy Padlých

TALPRESS

Copyright © 2004 by Steven Erikson

Translation © 2007 Dana Krejčová

Cover design © 2004 Steve Stone

This edition is published by arrangement with Transworld Publishers, a division of The Random House Group Ltd. All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-477-2

Věnováno Christopherovi Poroznymu

OBSAH

PODĚKOVÁNÍ

OSOBY

ÚVOD

KNIHA PRVNÍ ZAMRZLÁ KREV

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ

KAPITOLA TŘI

KAPITOLA ČTYŘI

KAPITOLA PĚT

KNIHA DRUHÁ PŘÍDĚ DNE

KAPITOLA ŠEST

KAPITOLA SEDM

KAPITOLA OSM

KAPITOLA DEVĚT

KAPITOLA DESET

KAPITOLA JEDENÁCT

KNIHA TŔETÍ CO NENÍ VIDĚT

KAPITOLA DVANÁCT

KAPITOLA TŘINÁCT

KAPITOLA ČTRNÁCT

KAPITOLA PATNÁCT

KAPITOLA ŠESTNÁCT

KAPITOLA SEDMNÁCT

KAPITOLA OSMNÁCT

KAPITOLA DEVATENÁCT

KNIHA ČTVRTÁ PŮLNOČNÍ VLNY

KAPITOLA DVACET

KAPITOLA DVACET JEDNA

KAPITOLA DVACET DVA

KAPITOLA DVACET TŘI

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

KAPITOLA DVACET PĚT

DOSLOV

SLOVNÍČEK

PODĚKOVÁNÍ

Jsem nesmírně zavázán staré partě, Rickovi, Chrisovi a Markovi, za připomínky k tomuto románu. A Courtney, Cam a Davidu Keckovým za jejich přátelství. Mé díky jako vždy patří Clare a Bowenovi, Simonu Taylorovi a jeho kolegům v Transworldu; Steveovi Donaldsonovi, Ross a Perrymu; Peterovi a Nicky Crowtherovým, Patricku Walshovi a Howardu Morhaimovi. A štábu v Tony’s Bar Italia, protože i při psaní tohoto románu jsem fungoval na jejich kafe.

OSOBY

Tiste Edur

Tomad Sengar, patriachra sengarské pokrevní linie

Uruth, matriarcha sengarské pokrevní linie

Strach Sengar, nejstarší syn, mistr zbrojíř kmenů

Trull Sengar, druhý syn

Binadas Sengar, třetí syn

Rhulad Sengar, čtvrtý a nejmladší syn

Majen, Strachova snoubenka

Hannan Mosag, král-zaklínač šesti kmenů konfederace

Theradas Buhn, nejstarší syn buhnské pokrevní linie

Midik Buhn, druhý syn

Badar, nezakrvený

Rethal, válečník

Kanard, válečník

Choram Irard, nezakrvený

Cholb Harat, nezakrvený

Matra Brid, nezakrvený

Lederští otroci Tiste Edur

Udinaas

Péřová čarodějka

Hulad

Virrik

Ledeřané

V paláci

Ezgara Diskanar, lederský král

Janall, lederská královna

Quillas Diskanar, princ a následník

Unnutal Hebaz, preda (plukovník) lederského vojska, ž.

Brys Beddikt, finadd (kapitán) a králův šampion, nejmladší z bratří Beddiktů

Moroch Nevad, finadd osobní stráže prince Quillase Diskanara

Kuru Qan, králův ceda (kouzelník)

Nisall, králova první konkubína

Turudal Brizad, královnin první choť

Nifadas, první eunuch

Gerun Eberikt, finadd královské gardy

Triban Gnol, kancléř

Laerdas, mág v princově družině

Na severu

Buruk Bledý, kupec na severu

Seren Pedak, akvizitor Buruka Bledého, ž.

Hull Beddikt, strážce na severu, nejstarší z bratří Beddiktů

Nekal Bara, kouzelnice

Arahatan, mág

Enediktal, mág

Yan Tovis (Šero), atripreda ve Fentské Dálavě

Ve městě Lederas

Tehol Beddikt, občan v hlavním městě, prostřední z bratří Beddiktů

Hejun, Teholova zaměstnankyně

Rissar, Teholova zaměstnankyně

Šánd, Teholova zaměstnankyně

Chalas, hlídač

Biri, kupec

Huldo, majitel podniku

Bugg, Teholův sluha

Ublala Pung, zločinec

Harlest, strážce v domě

Ormly, chytač krys, šampion

Ruket, vrchní vyšetřovatel cechu chytačů krys, ž.

Bubyrd, z cechu chytačů krys

Leštěn, z cechu chytačů krys, ž.

Rubín, z cechu chytačů krys,

Onyx, z cechu chytačů krys, ž.

Švorc, z cechu chytačů krys

Konývka, dítě, ž.

Šurk Elalle, zlodějka

Seluš, oblékačka mrtvých

Padderunt, Selušin pomocník

Urul, Huldův vrchní číšník

Inchers, občan

Hulbat, občan

Turbel, občan

Unn, chudý míšenec

Delisp, matrona chrámového nevěstince

Prist, zahradník

Silák Rall, hrdlořez

Zelený vepř, nechvalně známý mág z dávných dob

Ostatní

Withal, mekroský zbrojíř

Slup, nacht

Mara, nacht

Fňuk, nacht

Ten uvnitř

Silchas Zmar, tisteandijský převtělenec, eleint

Gothos, Jaghut

Rud Elalle, dítě

Kalený meč, voják

Korlo, mág

Půlzobka, voják

Ulsun Pral, Imass

ÚVOD

První dny rozštěpení Emurlahn

Vpád Edurů, věk Skabandariho Krvookého

Čas starších bohů

Ze svíjejících se, s kouřem promísených mračen pršela krev. Poslední z nebeských tvrzí, obalené plameny a chocholy černého dýmu, konečně vydaly oblohu. Po prudkém pádu vyrývaly do země hluboké brázdy a s hromovou ozvěnou se rozpadaly na kusy, rozhazujíce krví zastříkané kameny mezi hromady mrtvol, pokrývající zemi od obzoru k obzoru.

Z velkých úlových měst zůstaly jen popelem pokryté trosky a obrovská oblaka, která vylétla k nebi při jejich zničení – oblaka suti, rozervaných těl a krve, se nyní převalovala ve vytrácejícím se žáru a roztahovala se po celé obloze.

Mezi zničenými vojsky se legie dobyvatelů řadily na pláni, jež byla z větší části pokrytá dokonale sesazenými dlažebními kameny – tedy tam, kde nebyly hluboké rýhy, vytvořené padajícími nebeskými tvrzemi – ačkoliv ve vytváření formací jim vadily nespočetné mrtvoly poražených. A také vyčerpání. Legie náležely ke dvěma armádám, spojencům v této válce, a bylo zřejmé, že jedna si vedla mnohem lépe než druhá.

Když se drak Skabandari snášel mezi zčeřenými mraky, musel mrkat mžurkami, aby si pročistil ledově modré oči, a obrovská, modrošedě zabarvená křídla měl pokrytá krvavou mlhou. Při sestupu se stočil a naklonil hlavu, aby si mohl prohlédnout své vítězné děti. Šedé praporce tisteedurských legií se chabě třepetaly nad shromažďujícími se válečníky a Skabandari usoudil, že jeho šedých druhů zůstalo nejméně osmnáct tisíc. Přesto se bude večer ve stanech Prvního přístaviště truchlit. Za úsvitu na pláň připochodovalo přes dvě stě tisíc Tiste Edur. Nicméně… to postačí.

Edurové se srazili s východním křídlem vojska K’Chain Che’Malle a zahájili útok vlnami zničující magie. Nepřátelé se seřadili proti čelnímu útoku, a když se měli obrátit, aby mohli čelit hrozbě z boku, byli osudově pomalí. Edurské legie vrazily jako dýka do srdce nepřátelského vojska.

Když se Skabandari snesl níž, spatřil roztroušené půlnočně černé zástavy Tiste Andii. Zůstalo jen tisíc válečníků, možná méně. Vítězství bylo pro tyto zbité spojence ještě pochybnější. Střetli se s lovci K’ell, elitními vojsky pokrevních příbuzných tří matron. Čtyři sta tisíc Tiste Andii proti šedesáti tisícům lovců. Další kumpanie Andiů i Edurů zaútočily na nebeské tvrze. Tito vojáci věděli, že jdou na smrt, avšak jejich oběť byla pro vítězství klíčová, protože nebeským tvrzím zabránili přijít na pomoc vojskům na pláni. Útok na čtyři nebeské tvrze sám o sobě nebyl příliš úspěšný, přestože krátkoocasých bylo jen pár – neboť jejich zuřivý odpor byl ničivý – avšak tistejská krev vykoupila Skabandarimu a jeho dračím převtěleneckým spojencům dostatek času, aby se k létajícím pevnostem dostali dost blízko a mohli na ně vypustit chodby Starvald Demelain a Kurald Emurlahn a Galain.

Drak slétl k hromadě mrtvol K’Chain Che’Malle, označující místo posledního odporu matron. Kurald Emurlahn obránce smetla a kolem dosud poletovaly stíny jako přízraky. Skabandari roztáhl křídla, opřel se do proudů horkého vzduchu a dosedl na kupu plazích těl.

O chvíli později se proměnil do své tisteedurské podoby. Měl pleť barvy tepaného železa, dlouhé, šedé vlasy rozpuštěné a hubenou orlí tvář s tvrdýma očima posazenýma blízko u sebe. Kolem širokých úst se svěšenými koutky neměl jedinou vrásku od smíchu. Přes vysoké, hladké čelo se mu šikmo táhla jizva, jasně bílá na pozadí tmavošedé pleti. Na sobě měl kožený postroj s obouručním mečem, u pasu dva tesáky a z ramenou mu visela šupinatá kápě – kůže matrony, ještě natolik čerstvá, že se leskla původními tuky.

Stál tam, vysoký, pokrytý kapkami krve, a díval se, jak se legie shromažďují. Edurští důstojníci se po něm jen podívali a začali vykřikovat rozkazy.

Skabandari se otočil k severozápadu a přivřenýma očima pozoroval převalující se mračna. Chvíli nato se z nich vynořil drak bílý jako kost – dokonce ještě větší než sám Skabandari, když se popustil do své dračí podoby. Také byl pokrytý krví… a nemálo jí bylo jeho vlastní, protože Silchas Zmar bojoval po boku svých andijských druhů proti lovcům K’ell.

Skabandari se díval, jak se spojenec blíží, a couvl, teprve když se mohutný drak usadil na hromadě a rychle se proměnil. Byl o hlavu vyšší než tisteedurský převtělenec, avšak byl strašlivě vyhublý a svaly mu pod hladkou, téměř průsvitnou kůží vystupovaly jako provazy. V hustých, dlouhých bílých vlasech se mu leskly drápy nějakého dravce. Rudé oči mu jasně zářily, skoro jako by měl horečku. A byl zraněný: několik ran od meče přes břicho. Horní část zbroje mu odpadla a byly vidět modrozelené cévy větvící se pod tenkou kůží na prsou. Nohy i paže měl kluzké krví. Obě pochvy u pasu měl prázdné – zlomil obě zbraně, i přes mocná kouzla do nich vetkaná. Vybojoval vskutku zoufalou bitvu.

Skabandari na pozdrav sklonil hlavu. „Silchasi Zmare, bratře v duchu. Nejvytrvalejší spojenče. Pohlédni na pláň – zvítězili jsme.“

Tisteandijský albín zkřivil bledou tvář v tichém zavrčení.

„Moje legie ti přišly na pomoc pozdě,“ pokračoval Skabandari. „A já mám kvůli tvým ztrátám zlomené srdce. Přesto nyní držíme bránu, není-liž pravda? Stezka na tento svět patří nám a svět sám leží před námi… můžeme ho vyplenit, vytvořit na něm mocné říše pro naše lidi.“

Zmarovi se při pohledu na planinu pod nimi zachvěly krví potřísněné dlouhé prsty. Edurské legie se seřadily zhruba do kruhu kolem posledních žijících Andiů. „Smrt kazí vzduch,“ zavrčel Silchas Zmar. „Stěží se mohu nadechnout, abych mohl mluvit.“

„Později bude čas na plánování,“ podotkl Skabandari.

„Mí lidé jsou pobiti. Nyní nás obklopujete, ale vaše ochrana přišla příliš pozdě.“

„Je tedy aspoň symbolická, bratře. Na zdejším světě jsou další Tiste Andii – sám jsi to říkal. Stačí jenom najít první vlnu a síly se vám vrátí. A přijdou další. Oba naše druhy prchají před porážkami.“

Silchas Zmar se zamračil ještě víc. „Dnešní vítězství je hořkou alternativou.“

„K’Chain Che’Malle jsou téměř vyhubení – to víme. Viděli jsme mnoho dalších mrtvých měst. Nyní zůstává jen Morn a ten je na vzdáleném kontinentu – kde krátkoocasí právě trhají své řetězy v krvavé vzpouře. Rozdělený nepřítel je nepřítel, který rychle padne, příteli. Kdo jiný na tomto světě má sílu se nám postavit? Jaghuti? Jsou rozprášení a je jich jen pár. Imassové? Co zmohou kamenné zbraně proti našemu železu?“ Na chvíli se odmlčel, než pokračoval. „Forkrul Assail nás zřejmě nehodlají soudit. A navíc jich každým rokem ubývá. Nikoliv, příteli, po dnešním vítězství nám tento svět leží u nohou. Tady nebudeme trpět občanskými válkami, které zamořují Kurald Galain. A já se svými následovníky uniknu rozštěpení, sužujícímu Kurald Emurlahn –“

Silchas Zmar frkl. „Vždyť to rozštěpení je tvoje dílo, Skabandari.“

Stále ještě si prohlížel tistejské oddíly pod sebou, a tak nepostřehl záblesk hněvu, následující po jeho nedbalé poznámce. Byl to opravdu jen záblesk, vzápětí se už Skabandari zase tvářil vyrovnaně. „Nový svět pro nás, bratře.“

„Na hřebeni na severu stojí Jaghut,“ poznamenal Silchas Zmar. „Svědek války. Nepřiblížil jsem se k němu, protože jsem vycítil počátek obřadu. Omtose Phellack.“

„Bojíš se snad toho Jaghuta, Silchasi Zmare?“

„Bojím se toho, co neznám, Skabandari… Krvooký. O této říši i jejích způsobech je nutné hodně zjistit.“

„Krvooký.“

„Ty se sice nevidíš,“ opáčil Zmar, „ale dávám ti toto jméno, protože ti teď krev zastírá… zrak.“

„Od tebe, Silchasi Zmare, to sedí.“ Skabandari pokrčil rameny, zašel na severní konec hromady a opatrně našlapoval mezi mrtvolami. „Jaghut jsi říkal…“ Ohlédl se, ale Silchas Zmar k němu byl otočený zády a sledoval těch pár svých druhů, kteří přežili.

„Omtose Phellack, chodba ledu,“ prohodil, aniž by se otočil. „Co asi chce vyčarovat, Skabandari Krvooký? To bych rád věděl…“

Edurský převtělenec se k němu přiblížil, sáhl si do levé holínky a vytáhl stínem protkanou dýku. Na železe si pohrávala kouzla. Poslední krok, a vrazil dýku Zmarovi do zad.

Tiste Andii se křečovitě zkroutil a zařval –

– ve chvíli, kdy se edurské legie náhle obrátily proti Andiům, přiběhly ze všech stran a dokončily vraždění. Kolem Silchase Zmara se ovíjely magické řetězy, až se zhroutil.

Skabandari Krvooký si k němu dřepl. „Tak to, žel, mezi bratry chodí,“ zamumlal. „Jeden musí vládnout. Dva nemohou. To dobře víš. Ačkoliv je tento svět velký, Silchasi Zmare, dříve nebo později by mezi Edury a Andii vypukla válka. Přirozenost naší krve by se projevila. Takto ovládne bránu jen jeden. Projdou pouze Edurové. Vyhubíme Andie, kteří tu již jsou – jakého bojovníka by proti mně mohli postavit? Už jako by byli mrtví. A tak to musí být. Jeden lid. Jeden vládce.“ Narovnal se. Na pláni dole dozníval křik umírajících andijských válečníků. „Pravda, nedokážu tě zabít rovnou – na to jsi příliš mocný. Proto tě vezmu na vhodné místo a nechám tě kořenům, hlíně a kameni té poničené země…“

Popustil se do dračí podoby a sevřel dlouhé drápy kolem nehybného Silchase Zmara. Skabandari Krvooký se s tlukotem křídel vznesl do vzduchu.

Věž ležela jenom sto líg na sever. Nízká, poničená hradba obklopující dvorek očividně nebyla jaghutského původu, očividně se mezi třemi jaghutskými věžemi zvedla sama od sebe v odpověď na zákon nepochopitelný bohům i lidem. Zvedla se… a čekala na příchod těch, jež uvězní navěky. Tvory s nebezpečnou mocí.

Tvory, jako byl tisteandijský převtělenec Silchas Zmar, třetí a poslední ze tří dětí Matky noci.

Odstranila Skabandarimu Krvookému z cesty posledního významného nepřítele z tistejského rodu.

Tři děti Matky noci.

Tři jména…

Andarist, jenž se již dávno vzdal moci kvůli žalu, který se nikdy neutiší. Aniž by tušil, že ruka, co ten žal způsobila, je právě moje ruka…

Anomandaris Dlouhý, jenž přerušil styky se svou matkou i svými druhy. Jenž zmizel dřív, než jsem to s ním stačil vyřídit. Zmizel, a pravděpodobně se už nikdy víc neobjeví.

A nyní Silchas Zmar, který zakrátko pozná věčné vězení azathu.

Skabandari Krvooký měl radost. Kvůli svým lidem. Kvůli sobě. Tento svět dobude. Jeho nárokům by se mohli postavit pouze první andijští osadníci.

Tisteandijský bojovník v této říši? Nikdo mě nenapadá… nikdo, kdo by byl dost mocný, aby se mi mohl postavit…

Ani se nezamyslel nad tím, kam se mohl podít ten ze tří synů Matky noci, jenž zmizel.

Ale ani to nebyla jeho největší chyba…

Na ledovcové bermě na severu začal osamělý Jaghut splétat kouzla Omtose Phellack. Viděl, jakou zkázu způsobili dva převtělenečtí eleintové a jejich vojska. K’Chain Che’Malle nijak nelitoval. Stejně vymírali ze spousty důvodů, přičemž ani jeden Jaghuta příliš nezajímal. Vetřelci mu také nedělali starosti. Už dávno ztratil schopnost dělat si starosti. A mít strach. A také žasnout, jak je nutné dodat.

Cítil zradu, když přišla ve vzdáleném výbuchu magie a prolití krve ascendentu. Ze dvou draků zůstal jen jeden. Typické.

Po chvíli, právě když odpočíval mezi dvěma částmi obřadu, vycítil, že se k němu někdo zezadu blíží. Starší bůh, přicházející v odpověď na trhlinu vyrvanou mezi říšemi. Jak se dalo čekat. Ale… který bůh? K’rul? Draconus? Sestra chladných nocí? Osserk? Kilmandaros? Sechul Lath? Přes hranou lhostejnost ho nakonec zvědavost donutila se obrátit a na nově příchozího se podívat.

Ach, jak nečekané… ale zajímavé.

Mael, starší vládce moří, byl rozložitý, zavalitý, s tmavomodrou pletí blednoucí na hrdle a nahém břiše do světle zlaté. Zplihlé plavé vlasy měl rozpuštěné a visely mu ze širokého, téměř plochého temene. A jantarové oči mu žhnuly vzteky.

„Gothosi,“ zachraptěl Mael, „jaký obřad v odpověď na tohle provádíš?“

Jaghut se zamračil. „Nadělali nepořádek. Chci to uklidit.“

„Led,“ odfrkl si starší bůh. „Jaghutská odpověď na všechno.“

„A jaká by byla tvoje, Maeli? Potopa, nebo… potopa?“

Starší bůh se otočil k jihu a zaťal zuby. „Budu mít spojence. Kilmandaros. Přichází z druhé strany trhliny.“

„Zůstává už jen jediný tistejský převtělenec,“ upozornil ho Gothos. „Zřejmě srazil svého společníka a nyní ho odnáší do úschovy na přeplněném dvoře azathské věže.“

„Předčasně. Myslí si snad, že K’Chain Che’Malle jsou jeho jediná opozice v této říši?“

Jaghut pokrčil rameny. „Pravděpodobně.“

Mael chvíli mlčel, nakonec si povzdechl a řekl: „Svým ledem tohle všechno, Gothosi, nenič. Místo toho tě žádám, abys to… chránil.“

„Proč?“

„Mám své důvody.“

„Mám radost i za tebe. Jaké důvody?“

Starší bůh po něm střelil zachmuřeným pohledem. „Nestoudný mizero.“

„Proč ta změna?“

„V mořích se, Jaghute, odhaluje čas. V hlubinách jsou prastaré proudy. Na mělčinách šeptá budoucnost. A mezi nimi se neustále valí vlny. Uzavři tuto zkázu do svého prokletého ledu, Gothosi. Na tomto místě zmraz sám čas. Udělej to, a já ti budu zavázán… což by pro tebe mohlo být jednou užitečné.“

Gothos si promyslel slova staršího boha a kývl. „To by mohlo. Dobrá, Maeli. Jdi za Kilmandaros. Smeť toho tistejského eleinta a rozežeň jeho lid. Ale udělej to rychle.“

Mael přimhouřil oči. „Pročpak?“

„Protože cítím, že se v dáli někdo probouzí – a naneštěstí pro tebe to není tak daleko, jak by sis přál.“

„Anomander Dlouhý vlas.“

Gothos kývl.

Mael pokrčil rameny. „Čekal jsem to. Do cesty se mu postaví Osserk.“

Jaghut předvedl v úsměvu mohutné kly. „Opět?“

Starší bůh se proti své vůli zakřenil.

Avšak i když se usmíval, na ledovcové bermě veselo rozhodně nebylo.

1159. rok spánku Ohnice

Rok bílých žil v ebenu

tři roky před sedmým lederským cyklem

Probudil se s břichem plným soli, nahý, zpola zasypaný bílým pískem, mezi smetím přineseným bouří. Nad ním křičeli racci a jejich stíny kroužily po zvlněné pláži. Chytila ho křeč do vnitřností. Zaúpěl a pomalu se převalil na záda.

Na pláži zahlédl další těla. A vrak. Na mělčině šustily kusy rychle tajícího ledu a mezi nimi pobíhaly tisíce krabů.

Mohutný muž se zvedl na všechny čtyři a vyzvracel do písku hořkou tekutinu. V hlavě mu hučelo a bolest byla natolik silná, že ho zpola oslepovala. Chvíli mu trvalo, než se konečně dokázal posadit a rozhlédnout se kolem sebe.

Spatřil pobřeží tam, kde žádné pobřeží být nemělo.

A včera v noci se z hlubin zvedly hory ledu. Největší z nich se vynořila nad hladinu přímo pod obřím létajícím mekroským městem a rozlámala ho na kusy, jako by to byl vor z klacíků. V mekroských dějinách se nevyskytovalo nic ani vzdáleně podobného takové pohromě, jaké byl svědkem. Znenadání došlo ke zničení města s dvaceti tisíci obyvateli. Stále tomu nemohl uvěřit, jako by mu paměť přehrávala neskutečné obrazy vyvolané horečkou.

Nicméně věděl, že si nic nepředstavuje. Viděl to na vlastní oči. A nějak přežil.

Slunce hřálo, ale nebylo horko. Obloha byla mléčně bílá, ne modrá, a konečně si všiml, že racci vlastně nejsou racci. Byli to plazi se světlými křídly. Vyškrábal se na nohy. Bolest hlavy ustupovala, avšak zachvátila jej třesavka a žízeň byla jako zuřivý démon, jenž se mu snaží rozdrásat hrdlo.

Křik létajících ještěrek se poněkud změnil a muž se otočil k pevnině. Objevili se tam tři tvorové. Procházeli mezi bělavými trsy trávy nad hranicí přílivu. Sahali mu stěží k pasu, byli bez chlupů, měli černou pleť, dokonale kulatou hlavu a špičaté uši. Bhok’arala si pamatoval z mládí, když se mekroská obchodní loď vrátila z Nemilu, avšak tihle tvorové byli svalnatější, nejméně dvakrát mohutnější než domácí mazlíčci, jež kupci přivezli do plovoucího města. Mířili rovnou k němu.

Muž se rozhlížel po nějaké zbrani a našel kus dřeva, který se hodil jako palice. Potěžkal ji a čekal, až bhok’arala přijdou blíž.

Ti se zastavili a upírali na něj žluté oči.

Prostřední mávl rukou.

Pojď. O významu jeho lidského posunku nemohlo být pochyb.

Muž si znovu prohlížel pláž – těla, jež viděl, se nehýbala a krabi se klidně krmili. Znovu vzhlédl k podivně zbarvené obloze a vykročil ke třem tvorům, kteří couvli a vedli ho tam, kde začínala růst tráva.

Takovou trávu muž jaktěživ neviděl. Stébla měla tvar dlouhých, trubicovitých trojúhelníků s hranami jako břitva – jak zjistil, když se z ní vynořil s pořezanýma nohama. Za pruhem trávy se do vnitrozemí táhla rovná pláň, na níž tu a tam vyrůstaly trsy stejné ostré trávy. Půda byla pokrytá solí a jalová. Tu a tam ležely kusy kamene, ani dva nebyly stejné a všechny byly hranaté a neomšelé.

V dálce stál stan. Bhok’arala se vydali k němu. Když došli blíž, uviděl muž, jak z vrcholku stanu stoupá proužek dýmu, i skulinu mezi chlopněmi ve vstupním otvoru.

Jeho doprovod se zastavil a jen mu znovu ukázal na vchod. Muž pokrčil rameny, dřepl si a prolezl dovnitř.

V nejasném světle spatřil zahalenou postavu s tváří zakrytou kápí. Před sebou měla ohřívadlo, z něhož stoupaly opojné páry. U vchodu byla křišťálová láhev, sušené ovoce a bochník tmavého chleba.

„V láhvi je pramenitá voda,“ zachraptěl zahalenec mekrosky. „Nemusíš spěchat, klidně se vzpamatuj ze svého utrpení.“

Muž poděkoval a rychle se chopil láhve.

Když konečně utišil žízeň, sáhl po chlebu. „Děkuju, cizinče,“ zabručel a potřásl hlavou. „Z toho kouře tě vidím rozmazaně.“

Ozval se suchý kašel, což mohl být i smích, a následovalo něco jako pokrčení ramen. „Lepší než se utopit. Naneštěstí pro tebe utišuje mé bolesti. Nezdržím tě dlouho. Ty jsi mečíř Withal.“

Muž sebou trhl a svraštil obočí. „Ano, jsem Withal ze Třetího mekroského města – které již neexistuje.“

„Tragická událost. Ty jsi jediný, kdo přežil… díky mně, třebaže mne ten zásah stál hodně sil.“

„Co je tohle za místo?“

„Někde uprostřed ničeho. Zlomek se sklonem k potulování. Dávám mu život, jaký si dokážu představit, vyvolávám ho ze vzpomínek na domovinu. Síly se mi navracejí, třebaže bolest ve zničeném těle neustupuje. Ale poslyš, mluvím a nekašlu. To už je něco.“ Z otrhaného rukávu se vynořila znetvořená ruka a vhodila do ohřívadla hrst semínek. Semínka zasyčela, zapraskala a kouř zhoustl.

„Kdo jsi?“ chtěl vědět Withal.

„Padlý bůh… který potřebuje tvou zručnost. Připravil jsem tvůj příchod, Withale. Obydlí, kovárnu, všechny suroviny, které budeš potřebovat. Šaty, jídlo, vodu. A tři oddané sluhy, s nimiž ses již setkal –“

„Ty bhok’arala?“ ohrnul nos Withal. „Co můžou –“

„Ne bhok’arala, smrtelníku. Ačkoliv jimi kdysi byli. Tihle jsou nachtové. Pojmenoval jsem je Slup, Mara a Fňuk. Jsou jaghutský výtvor, naučí se vše, co se od nich čeká.“

Withal se chtěl zvednout. „Děkuji ti za záchranu, Padlý, ale už půjdu. Rád bych se vrátil na svůj svět –“

„Ty to nechápeš, Withale,“ zasyčel zahalený. „Uděláš, co řeknu, tady, nebo budeš žebrat o smrt. Nyní mi patříš, mečíři. Jsi můj otrok a já jsem tvůj pán. Mekrosové vlastní otroky, že ano? Nešťastné duše ukradené z ostrovních vesnic a podobných míst během nájezdů. Ta představa ti tudíž není cizí. Nezoufej však, protože až dokončíš, co od tebe žádám, budeš moci volně odejít.“

Withal stále měl svou palici, těžký kus dřeva, položenou na klíně. Zamyslel se.

Kašel, pak smích a další kašel. Bůh zvedl ruku, aby ho zarazil. Když dokašlal, řekl: „Radím ti, nezkoušej nic unáhleného, Withale. Z moře jsem tě vytáhl pro tento úkol. Copak nemáš žádnou čest? Vyhov mi, protože jinak budeš hluboce litovat mého hněvu.“

„Co mám udělat?“

„To už je lepší. Co pro mě máš udělat, Withale? Přece to, co děláš nejlépe. Vyrob mi meč.“

Withal zabručel. „To je všechno?“

Zahalený se předklonil. „Já ale chci velmi zvláštní meč…“

KNIHA PRVNÍ
ZAMRZLÁ KREV

Ledový oštěp je čerstvě vražen do srdce

země. Duše v něm touží zabíjet. Ten,

kdo se oštěpu chopí, pozná smrt. Znovu

a znovu, jen smrt.

Vidění Hannana Mosaga

KAPITOLA JEDNA

Slyšte! Moře šeptá

a sní o osvobozujících pravdách

v drolícím se kameni.

Hantallit z Havířské komory

Rok pozdního mrazu

Rok před sedmým lederským cyklem

Ascendence prázdné držby

Tady a teď přichází příběh. Mezi přílivem a odlivem, kdy obři poklekají a stávají se horami. Když dopadají na zem jako balastní kameny oblohy a neudrží se před nadcházejícím svítáním. Mezi přílivem a odlivem budeme hovořit o jednom takovém obrovi. Protože tento příběh se ukrývá v jeho příběhu.

A protože je zábavný.

Tak proto.

Ve tmě měl oči zavřené. Otevíral je pouze ve dne, protože usuzoval takto: noc brání vidění, a tak když není skoro nic vidět, jaký má smysl snažit se proniknout šerem?

Dobře sledujte i tohle. Došel na kraj země, objevil moře a tajemná kapalina ho zaujala. Ze zaujetí se během onoho osudového dne vyvinula zvláštní posedlost. Viděl, jak se vlny zvedají a klesají podél celého pobřeží v neustávajícím pohybu, kdy jako by chtěly pohltit celou pevninu, ale nikdy to nedokážou. Pozoroval moře vyšlehané odpoledním větrem, sledoval prudký příboj na svažité pláži o kus dál, kdy nějaká vlna občas dosáhla dál, ale pokaždé se zase mrzutě stáhla.

Když se setmělo, zavřel oči a uložil se ke spánku. Rozhodl se, že zítra se na moře znovu podívá.

Ve tmě měl oči zavřené.

V noci přišel příliv, voda zavířila kolem spícího obra. Přišel příliv a ve spánku ho utopil. A z vody mu do těla pronikly nerostné látky, až se z něj stal kámen, zkroucený hřeben na pláži. A po tisíce let přicházel každou noc příliv, aby mu odíral tělo. Kradl mu tvar.

Ale neukradl mu ho docela. Abyste ho uviděli celého, dokonce ještě dnes, musíte se dívat ve tmě. Nebo v jasném světle přivřít oči. Dívat se úkosem nebo se soustředit na samotný kámen.

Ze všech darů, jež Otec stín věnoval svým dětem, je toto nadání nejvýznamnější. Dívat se stranou, abyste viděli. Poddejte se tomu a dovede vás to do stínu. Kde se ukrývají všechny pravdy.

Podívejte se stranou, abyste viděli.

Teď se podívejte stranou.

Myši se rozprchly, jak nad sněhem, zabarveným soumrakem do modra, přelétl tmavší stín. Prchaly v šílené panice, avšak osud jedné z nich byl již zpečetěn. Opeřený spár proťal chlupaté tělíčko a rozdrtil drobounké kostičky.

Na kraji palouku se z větve tiše snesla sova, proletěla nad udusaným sněhem posypaným semínky, letový oblouk na okamžik přerušila, když ze země sebrala myš, a znovu se vznesla, tentokrát za těžkého plácání křídel, k jinému stromu. Přistála na jedné noze a začala se krmit.

Muž, jenž o chvíli později vyběhl z lesa, nezahlédl nic nepatřičného. Myši byly pryč, sníh byl dost pevný, aby po nich na něm nezůstaly žádné stopy, a sova ve větvích smrku znehybněla a velkýma očima sledovala mužův postup přes palouk. Když zmizel, opět se pustila do myši.

Šírání patřilo lovcům a dravec pro dnešní noc ještě neskončil.

Jak tak postupoval po jíním pokryté prsti na stezce, byl Trull Sengar myšlenkami daleko. Lesa kolem sebe si nevšímal, což u něj nebylo obvyklé. Dokonce se ani nezastavil, aby si usmířil Šeltatu Lor, Dceru soumrak, nejuctívanější ze tří dcer Otce stína – třebaže jí to vynahradí při zítřejším západu slunce – a předtím bezmyšlenkovitě probíhal skvrnami světla na stezce, čímž riskoval, že na sebe přiláká pozornost vrtošivé Sukul Anchadu, Rozmaru, také známé jako Strakatá.

Kalašské jesle byly plné tuleňů. Objevili se brzy a Trulla překvapili, když přišel na pobřeží sbírat surový nefrit. Kdyby se objevili jenom tuleni, jejich příchod by ho byl rozradostnil, avšak byli tu další, záliv obklopovaly lodě a lov byl v plném proudu.

Ledeřané, jižané s bílou pletí.

Mladý Tiste Edur si uměl představit, jaký hněv vyvolá zpráva o jeho objevu ve vesnici, k níž se právě blížil – hněv, který cítil také. Takový zásah do edurských území byl holá nestydatost, krádež tuleňů právem náležejících jeho lidu byl zpupným porušením starých dohod.

Mezi Ledeřany se našli hlupáci stejně jako mezi Edury. Trull si neuměl představit, že by něco takového bylo oficiálně schváleno. Velká schůze měla být už za dva luníce. Žádné straně by teď krveprolití neprospělo. Nebylo podstatné, že Edurové by lodě vetřelců napadli a zničili právem, lederské delegáty by povraždění jejich občanů, byť občanů překračujících zákony, pobouřilo. Naděje na uzavření nové smlouvy se právě vytratila.

Což dělalo Trullu Sengarovi těžkou hlavu. Jedna dlouhá a krutá válka pro Edury právě skončila, pomyšlení na to, že začne jiná, bylo nesnesitelné.

Ve válkách o podmanění své bratry nezahanbil, na širokém opasku měl řadu jedenadvaceti načerveno obarvených nýtů, kdy každý nýt znamenal jeden významný čin, a sedm z nich mělo bílý lem značící skutečné zabití. Z mužských potomků Tomada Sengara měl pouze Trullův starší bratr na opasku víc trofejí, jak se ostatně slušelo a patřilo vzhledem k věhlasu, jakému se Strach Sengar těšil mezi válečníky Hirotů.

Boje s ostatními pěti edurskými kmeny byly pochopitelně vázány přísnými pravidly a zákazy, a dokonce i během dlouhých a hromadných bitev došlo jen k několika málo úmrtím. Přesto bylo dobývání vyčerpávající. A v boji s Ledeřany nebudou edurské válečníky omezovat žádné zákazy. Významné činy se nebudou počítat, půjde jen o zabíjení. A nepřítel ani nebude muset třímat zbraň – dokonce i bezmocní a nevinní poznají, jak chutná rána mečem. Takové vraždění pošpiňovalo válečníka i oběť bez rozdílu.

Trull však dobře věděl, že sice může odsuzovat nadcházející zabíjení, ale bude tak činit pouze v duchu, a jinak s mečem v ruce vykročí spolu se svými bratry, aby podle edurských zvyklostí potrestali vetřelce za překročení hranice.

Proběhl kolem koželužen s koryty a kameny vyloženými jámami na kraji lesa. Několik lederských otroků se po něm podívalo a honem se klanělo, dokud nebyl pryč. Před sebou měl vysokou vesnickou hradbu z cedrových klád, nad níž visely vrstvy kouře ze dřeva. Po obou stranách úzkého, vyvýšeného chodníku vedoucího k bráně se táhla pole s úrodnou černou hlínou. Zima teprve uvolňovala své sevření a první sadba měla přijít až za několik týdnů. Uprostřed léta se na polích objeví téměř třicet různých druhů rostlin, poskytujících potravu, léky, vlákna a krmení pro dobytek. Mnoho z nich bude mít květy přitahující včely, dávající med a vosk. Na sklizeň obvykle dohlížely ženy z kmene. Muži po malých skupinkách odcházeli do lesa kácet stromy a lovit a jiní se vydávali v knarri sklízet úrodu z moře a mělčin.

Aspoň tak tomu bývalo, když vládl mír. V minulých dvanácti letech vycházely z vesnice spíš válečné oddíly než lovecké či dřevorubecké, a tak lidé občas trpěli. Do války Edurům nikdy nehrozil hlad. Trull chtěl to drancování ukončit. Hannan Mosag, hirotský král-zaklínač, nyní vládl všem edurským kmenům. Ze spousty válčících národů byla vytvořena konfederace. Hannan Mosag držel jako rukojmí prvorozené syny poražených náčelníků – jeho kádr k’risnan – a vládl jako diktátor. Mír sice byl na ostří meče, ale přesto to byl mír.

Z brány v palisádě se vynořila známá postava a zamířila ke křižovatce, na níž se Trull zastavil. „Zdravím tě, Binadasi,“ pravil.

Trullův mladší bratr měl na zádech připevněný oštěp a na rameni pověšený kožený vak, opírající se o bok. Na druhé straně měl připevněný dlouhý jednobřitý meč v kůží potažené dřevěné pochvě. Binadas byl o půl hlavy vyšší než Trull a obličej měl stejně ošlehaný jako jelenicový oděv. Z Trullových tří bratrů byl Binadas nejzdrženlivější, nejvyhýbavější, a tudíž nejnevypočitatelnější, jemuž bylo těžké porozumět. Ve vesnici přebýval jen zřídka, dával přednost divokému lesu na západě a horám na jihu. K nájezdům se připojoval málokdy, ale když se vracel, často si nesl trofeje, takže o jeho odvaze nikdo nepochyboval.

„Jsi zadýchaný, Trulle,“ poznamenal Binadas, „a vidím, že i rozrušený.“

„Za Kalašskými jeslemi kotví Ledeřané.“

Binadas se zamračil. „V tom případě tě nebudu zdržovat.“

„Budeš pryč dlouho, bratře?“

Binadas pokrčil rameny, prošel kolem Trulla a vydal se po západní stezce. Trull Sengar pokračoval v cestě a bránou vstoupil do vesnice.

V této části vesnice, obrácené k pevnině, stály čtyři kovárny obklopené hlubokými, svažitými příkopy, odvádějícími vodu do podzemního kanálu vedoucího ven z vesnice a okolních polí. Snad celá léta se v nich bez přestání vyráběly zbraně, a vzduch byl plný těžkého, palčivého dýmu, který pokryl okolní stromy bílými sazemi. Trull si všiml, že nyní se pracuje pouze ve dvou a asi desítka otroků v dohledu se nijak nehoní.

Za kovárnami se táhly cihlové skladovací komory, řada oddělených, úlům podobných budov, kam se ukládaly přebytky obilí, uzené ryby, solené maso, velrybí olej a sklizené vláknité rostliny. Podobné stavby existovaly v hlubokých lesích obklopujících každou vesnici – většina z nich však byla následkem válek prázdná.

Za skladovacími komorami se Trull ocitl mezi kamennými domy tkalců, hrnčířů, řezbářů, nižších písařů, zbrojířů a dalších kvalifikovaných občanů z vesnice. Lidé ho hlasitě zdravili, na což odpovídal jen natolik, kolik vyžadovalo dekorum, což známým prozradilo, že se nemůže zastavit a popovídat si.

Spěchal ulicemi mezi obytnými domy. Lederští otroci nazývali takovéto vesnice městy, avšak žádný občan neviděl důvod měnit používaný výraz – vesnice to byla, když ji stavěli, a tak to bude vesnice napořád, i když tu nyní přebývalo téměř dvacet tisíc Edurů a třikrát tolik Ledeřanů.

Obytné části vévodily svatyně Otce a jeho oblíbené Dcery, vyvýšené plošiny z kamenných kotoučů s obrázky a piktogramy, obklopené živými stromy posvátných černodřevů. V kruhu se třemi prstenci si neustále pohrávala Kurald Emurlahn, podél piktogramů tančily vlnící se tvary, kouzelné emanace probuzené smírnými modlitbami doprovázejícími příchod tmy.

Trull Sengar vstoupil na Zaklínačskou třídu, posvátnou přístupovou cestu k mohutné citadele, sloužící zároveň jako chrám i palác, sídlu krále-zaklínače Hannana Mosaga. Třídu lemovaly cedry s černou kůrou. Stromy byly tisíc let staré a zvedaly se nad celou vesnici. Měly pouze nejvyšší větve. Vložená kouzla prostupovala každý letokruh jejich půlnočního dřeva, pronikala i ven a na celou třídu vrhala šerý příkrov.

Na druhém konci třídy obklopovala citadelu s pozemky menší palisáda zbudovaná ze stejného černého dřeva s vyřezanými ochranami. Hlavní bránu tvořil tunel ze živých stromů, neustále plný stínů, vedoucí k lávce přes kanál, na němž kotvil tucet k’ortanů – lodic sloužících pro nájezdy. Lávka končila na širokém dlážděném nádvoří mezi kasárnami a skladišti. Za nimi se zvedaly dlouhé kamenné a dřevěné domy urozených rodin – pokrevními svazky spojených s rodem Hannana Mosaga – se šindelovými střechami a hřebenovými vaznicemi z černodřevu. Rezidence byly úhledně rozděleny pokračující třídou, vedoucí přes další lávku přímo do citadely.

Na nádvoří cvičili válečníci a Trull zahlédl svého vysokého, širokoplecího staršího bratra Stracha, jenž stál stranou s půl tuctem pomocníků a pozoroval výcvik se zbraní. Trull pocítil záchvěv soucitu s mladými válečníky. I on si během výuky pod bratrovým kritickým, sveřepým pohledem vytrpěl své.

Kdosi ho pozdravil a Trull se ohlédl na druhý konec nádvoří. Uviděl svého nejmladšího bratra Rhulada a Midika Buhna. Ti dva zřejmě cvičně šermovali spolu, a Trull vzápětí zahlédl zdroj jejich neobvyklé píle – se čtyřmi mladšími ženami za patami se objevila Majen, Strachova snoubenka, pravděpodobně cestou na trh, vzhledem k tomu, že je doprovázel tucet otrokyň. To, že se zastavily, aby se podívaly na nečekanou a nepochybně nepřipravenou ukázku bojového umění, bylo, vzhledem ke složitým pravidlům namlouvání, pochopitelně jejich povinností. Od Majen se čekalo, že se bude ke všem Strachovým bratrům chovat s patřičnou úctou.

Ačkoliv na celé věci nebylo nic neobvyklého, Trull stejně pocítil neklid. Rhuladova snaha naparovat se před ženou, jež se stane manželkou jeho nejstaršího bratra, zacházela na samou hranici slušného chování. Když přišlo na Rhulada, choval se podle Trullova názoru Strach příliš shovívavě.

Jako my všichni. Samozřejmě k tomu byl důvod.

Vzhledem k pyšnému uzardění v pohledném obličeji, Rhulad svého druha z dětství v hraném souboji očividně porazil. „Trulle!“ zamával mečem. „Dnes jsem už jednou prolil krev a žízním po další! Pojď, oškrabej rez z toho meče po tvém boku!“

„Někdy jindy, bratře,“ zavolal Trull. „Musím bez odkladu mluvit s otcem.“

Rhulad se přívětivě usmíval, ale Trull i na deset kroků zahlédl v jeho jasných šedých očích záblesk triumfu. „Tak někdy jindy,“ pravil, mávl přezíravě mečem a obrátil se k ženám.

Majen však pokynula svým společnicím a všechny již odcházely.

Rhulad otevřel ústa, aby jí něco řekl, avšak Trull promluvil první. „Bratře, zvu tě, abys šel se mnou. Musím otci předat velmi důležitou zprávu a byl bych rád, abys u toho byl, takže do následné debaty budou vetkána tvá slova.“ Takové pozvání obvykle dostávali pouze válečníci s léty bojů na opascích, a Rhuladovi zasvítily oči pýchou.

„Jsem poctěn, Trulle,“ pravil a zasunul meč do pochvy.

Midik zůstal sám a ošetřoval si ránu po meči na zápěstí, zatímco Rhulad se připojil k Trullovi a společně zamířili k rodinnému domu.

Zdi byly zvenčí ověšené ukořistěnými štíty, z nichž mnohé byly po staletích docela vybledlé. Přesah střechy zespodu podpíraly velrybí kosti. Totemy ukradené cizím kmenům tvořily chaotický oblouk nade dveřmi, pruhy kožešiny, kůže pošité korálky, mušličky, drápy a zuby připomínaly protažené ptačí hnízdo.

Bratři vstoupili do domu. Uvnitř byl chládek a kouř ze dřeva. Ve výklencích ve zdech mezi nástěnnými koberci a zavěšenými kožešinami stály olejové lampy. Uhlíky v tradičním ohništi uprostřed, na němž se vařilo, zůstaly přihrnuté, ačkoliv otroci nyní pracovali v kuchyni za domem, aby se snížilo nebezpečí požáru. Černodřevový nábytek odlišoval jednotlivé místnosti, i když tu nebyly žádné rozdělující zdi. Z háků na trámech visely desítky zbraní, některé ještě z dřevních dobrodružství, kdy bylo umění kout železo vzápětí po zmizení Otce stína ztraceno v temnotě, a drsný bronz těchto zbraní byl celý poďobaný a pokřivený.

Za ohništěm se zvedal kmen živého černodřevu, z něhož ve výšce těsně nad hlavou vyčnívala šikmo nahoru horní třetina lesklého meče, pravá emurlahnská železná čepel, zpracovaná způsobem, jaký kováři teprve budou muset znovu objevit. Meč rodu Sengarů, značící jejich urozený původ. Původní zbraně urozených rodů se uvazovaly ke stromu, když byl ještě mladý, a po několika staletích ležely podél jádrového dřeva zarostlé ve kmeni. Tento strom se však trochu zkřivil a zbraň se vyvrátila, takže část černostříbrné čepele vyčnívala ven. Bylo to neobvyklé, ne však výjimečné. Oba bratři cestou kolem zvedli ruku a dotkli se železa.

Jejich matka Uruth, obklopená otrokyněmi, pracovala na koberci s rodokmenem a dokončovala poslední výjevy ze Sengarovy účasti na válce za sjednocení. Soustředila se na práci a synů si nevšímala.

Tomad Sengar seděl se třemi dalšími urozenými patriarchy u deskové hry vyrobené z obrovského dlaňovitého parohu, s figurkami vyřezanými ze slonoviny a nefritu.

Trull se zastavil na kraji kruhu. Pravou ruku položil na jílec meče na znamení, že zpráva, již přináší, je naléhavá a možná i nebezpečná. Rhulad se za ním prudce nadechl.

Třebaže žádný ze starců nevzhlédl, hosté se jako jeden zvedli a Tomad začal poklízet figurky. Tři starci mlčky odešli a Tomad odklidil hru a dřepl si na paty.

Trull se posadil naproti němu. „Zdravím tě, otče. Lederská flotila sklízí na Kalašských jeslích. Stáda se objevila časně a oni je pobíjejí. Viděl jsem tyto věci na vlastní oči a během návratu jsem se nezastavil.“

Tomad kývl. „To jsi tedy běžel tři dny a dvě noci.“

„Běžel.“

„A lederská sklizeň probíhala dobře?“

„Otče, dnes za úsvitu spatří dcera Menandor nákladní prostory lodí nacpané k prasknutí, plachty napnuté větrem a brázdy za nimi jako karmínovou řeku.“

„A nové lodě připlují namísto nich!“ zasyčel Rhulad.

Tomad se nad synovou nevychovaností zamračil a dalšími slovy dal jasně najevo svůj nesouhlas. „Rhulade, dones tuto zprávu Hannanu Mosagovi.“

Rhulad sebou sice trhl, ale jen přikývl. „Jak přikazuješ, otče.“ Otočil se a odešel.

Tomad se zamračil ještě víc. „Pozval jsi k této debatě nezakrveného válečníka?“

„Pozval, otče.“

„Proč?“

Trull neřekl nic, což bylo jeho právo. Nehodlal vyjadřovat nahlas své obavy nad tím, jak nevhodně se Rhulad chová ke Strachově snoubence.

Tomad si po chvíli povzdechl. Zdánlivě si prohlížel své velké zjizvené ruce, jež měl složené v klíně. „Začali jsme být samolibí,“ zabručel.

„Otče, je samolibé předpokládat, že ti, s nimiž máme dohodu, jsou čestní?“

„Ano, vzhledem k precedentům.“

„Proč tedy král-zaklínač souhlasil s velkou schůzí s Ledeřany?“

Tomad upřel tmavé oči do Trullových. Ze všech bratrů měl pouze Strach stejnou barvu očí i stejně tvrdý pohled jako otec. Trull proti své vůli cítil, jak pod tím opovržlivým pohledem povoluje.

„Stahuji svou hloupou otázku,“ vyhrkl Trull a uhnul pohledem, aby zakryl strach. Měří si nepřítele. Tento přestupek, bez ohledu na původní záměr, bude vzhledem k tomu, jak na něj zareagují Edurové, čepelí se dvěma hroty. Čepelí, které se budou moci chopit oba národy. „Nezakrvení válečníci budou potěšeni.“

„Nezakrvení válečníci budou jednoho dne sedět v radě, Trulle.“

„Copak to není odměnou míru, otče?“

Na to Tomad neodpověděl. „Hannan Mosag svolá radu. Musíš se jí zúčastnit, abys přednesl, co jsi viděl. Navíc mě král-zaklínač požádal, ať mu předám své syny k mimořádnému úkolu. Nemyslím, že toto rozhodnutí se zprávou, kterou přinášíš, změní.“

Trull ovládl překvapení a řekl: „Cestou do vesnice jsem potkal Binadase –“

„Byl o všem zpraven a během luníce se vrátí.“

„Ví o tom Rhulad?“

„Ne, i když vás bude doprovázet. Nezakrvený je nezakrvený.“

„Jak říkáš, otče.“

„Nyní si odpočiň. Na poradu budeš včas probuzen.“

Ze solí vyběleného kořene seskočila bílá vrána a začala se probírat smetím. Trull si nejdřív myslel, že je to racek, který se v rychle slábnoucím světle zdržel na pláži, jenže potom pták zakrákal a se škeblí v bílém zobáku odhopkal k vodě.

Trull nemohl usnout, protože na půlnoc byla svolána rada. Nedočkavý, s cukáním v unavených údech, se procházel po oblázkové pláži severně od vesnice a ústí řeky.

A nyní, když se s ospalými vlnami přivalila tma, se na pobřeží ocitl ve společnosti bílé vrány. Ta si odnesla kořist na okraj vody a s každým šeplavým zavlněním ponořila škebli do vody. Šestkrát. Čistotný pták, usoudil Trull, pozorující vránu, která si vyskočila na kámen a pustila se do škeble.

Bílá byla pochopitelně zlá. To věděl každý. Rdící se kost, nenáviděné světlo Menandor za úsvitu. Ledeřané měli také bílé plachty, což nebylo divu. A čisté vody Kalašské zátoky odhalí záblesk bílé zaneřáďující mořské dno – kosti tisíců pobitých tuleňů.

Tato roční doba bude pro šest kmenů znamenat návrat nadbytku, doplňování vyčerpaných zásob na ochranu před hladem. Teď se na nezákonnou sklizeň najednou podíval z jiného úhlu. Bylo to dokonale načasované gesto, mající za cíl oslabení konfederace, manévr určený k podkopání edurských pozic na velké schůzi. Nevyhnutelnost. Stejný důvod, který nám hodili do tváře poprvé při osídlení Dálavy. „Lederské království se rozrůstá, má stále větší potřeby. Vaše tábory na Dálavě byly přece jen sezonní a během války byly v podstatě opuštěné.“

Nutně budou připlouvat další a další nezávislé lodě a kořistit v bohatých vodách u severního pobřeží. Nebude možné je všechny ohlídat. Edurům stačilo podívat se na ostatní kmeny, kdysi obývající země za lederskými hranicemi, aby viděli ohromné odměny přicházející s přísahou věrnosti králi Ezgarovi Diskanarovi Lederskému.

Jenomže my nejsme jako ostatní kmeny.

Vrána na svém kamenném trůně zakrákala, odhodila prázdnou škebli, roztáhla přízračná křídla a vzlétla do noci. Ze tmy zaznělo poslední kráknutí. Trull udělal ochranné gesto.

Za ním se převrátilo pár kamínků. Když se Trull otočil, uviděl přicházet staršího bratra.

„Zdravím tě, Trulle,“ prohodil Strach tiše. „Zpráva, kterou jsi doručil, válečníky rozhořčila.“

„A krále-zaklínače?“

„Ten nic neřekl.“

Trull se dál zadíval na tmavé vlny narážející na pláž. „Jejich oči se upírají na ty lodě,“ poznamenal.

„Hannan Mosag se umí dívat stranou, bratře.“

„Požádal o syny Tomada Sengara. Co o tom víš?“

Strach nyní stál vedle něj a Trull vycítil, že krčí rameny. „Krále-zaklínače od dětství vedou vidiny,“ pravil Strach po chvíli. „Nese vzpomínky krve od temných časů. Otec stín se před ním natahuje s každým krokem, který udělá.“

Zmínka o vidinách Trulla znepokojila. Nepochyboval o jejich síle – vlastně právě naopak. Temné časy přišly s rozštěpením Tiste Edur, útokem kouzel, podivnými vojsky a zmizením samotného Otce stína. A třebaže měly kmeny stále přístup k magii Kurald Emurlahn, chodba samotná pro ně byla ztracena, bylať rozbita a zlomky ovládali falešní králové a bohové. Trull měl podezření, že ctižádost Hannana Mosaga sahá mnohem dál než ke znovusjednocení šesti kmenů.

„Jsi zdrženlivý, Trulle. Dobře to skrýváš, ale já vidím i to, co ostatním uniká. Jsi válečník, který by raději nebojoval.“

„To není zločin,“ zamumlal Trull a dodal: „Ze všech Sengarů máte jen ty s otcem víc trofejí.“

„Já nezpochybňoval tvou odvahu, bratře. Ale kuráž je to nejmenší, co nás spojuje. Jsme Edurové. Bývali jsme pány ohařů. Drželi jsme trůn Kurald Emurlahn. A stále by patřil nám, nebýt zrady nejdřív druha Skabandariho Krvookého a posléze Tiste Andii, kteří s námi přišli na tento svět. Jsme utrápený lid, Trulle. Ledeřané jsou jen jedním nepřítelem z mnoha. Král-válečník to chápe.“

Trull si prohlížel hvězdy odrážející se na klidné hladině zátoky. „Budu bez váhání bojovat s těmi, kdo se chtějí stát našimi nepřáteli, Strachu.“

„To je dobře, bratře. Stačí to tedy, aby Rhulad mlčel.“

Trull strnul. „On mluví proti mně? To nezakrvené… štěně?“

„Kdykoliv vidí nějakou slabost…“

„To, co vidí a co je pravda, jsou rozdílné věci,“ štěkl Trull.

„Dokaž mu tedy opak,“ poradil mu Strach tichým, klidným hlasem.

Trull mlčel. K Rhuladovi a jeho nekonečným výzvám a pózám se choval přezíravě, jak bylo jeho právem vzhledem k tomu, že Rhulad byl nezakrvený. Podstatnější však bylo, že jeho důvody byly postavené jako ochranná zeď kolem panny, s níž se měl oženit Strach. Pochopitelně vyslovit něco takového nyní by bylo nevhodné, neboť by to šeptalo o zášti a zlobě. Majen byla nakonec zasnoubená se Strachem, nikoliv s Trullem, a její ochrana byla Strachova zodpovědnost.

Trull si lítostivě pomyslel, že věci by byly jednodušší, kdyby věděl, co si o tom myslí sama Majen. Rhuladovy pozornosti nevítala, ale ani je neodmítala. Kráčela po okraji útesu slušnosti, sebevědomá, jako by byla – a měla být – každá panna, jíž se dostalo pocty, že se s ní zasnoubil hirotský mistr zbraní. Znovu si v duchu opakoval, že to není jeho věc. „Nebudu Rhuladovi ukazovat, co by měl sám vidět,“ zavrčel. „Neudělal nic, čím by si zasloužil dar mé úcty.“

„Rhuladovi schází rafinovanost, aby ve zdrženlivosti viděl cokoliv jiného než slabost –“

„Jeho chyba, ne moje!“

„Čekáš, že slepý stařec přejde po nášlapných kamenech přes potok bez pomoci, Trulle? Ne, vedeš ho, až v duchu konečně uvidí to, co vidí všichni ostatní.“

„Jestli to vidí všichni ostatní,“ opáčil Trull, „pak jsou Rhuladova slova proti mně bezmocná a já si ho právem nevšímám.“

„Bratře, Rhulad není jediný, komu schází rafinovanost.“

„Přeješ si tedy, Strachu, aby byli ze synů Tomada Sengara nepřátelé?“

„Rhulad není nepřítel ani tvůj, ani žádného jiného Edura. Je mladý a prahne po krvi. I ty jsi kdysi kráčel po stejné stezce, proto tě žádám, aby sis na ty časy vzpomněl. Teď není vhodná chvíle zasazovat rány, které zanechají jizvy. A nezakrvenému válečníkovi zasadí opovržení nejhlubší ránu ze všech.“

Trull udělal obličej. „Vidím v tom pravdu, Strachu. Pokusím se zmenšit svou lhostejnost.“

Strach na jeho jízlivost nereagoval. „Rada se schází v citadele, bratře. Vstoupíš do královského sálu po mém boku?“

Trull se nechal obměkčit. „Jsem poctěn, Strachu.“

Bratři se otočili zády k tmavé vodě, takže neviděli, jak se nad línými vlnami kousek od břehu vznášejí bílá křídla.

Před třinácti lety byl Udinaas mladý námořník ve třetím roce rodinné smlouvy s kupcem Intarosem z Traté, nejsevernějšího lederského města. Byl na palubě velrybářské lodi Nápor vracející se z benedských vod. Proklouzli tam pod příkrovem tmy, zabili tři svině a táhli mrtvoly do neutrálních Vln západně od Kalašské zátoky, když zahlédli pět hirotských k’ortanů, které se hnaly za nimi. Jejich osud zpečetila kapitánova hamižnost, protože se nechtěl vzdát kořisti.

Udinaas si dobře pamatoval tváře důstojníků z velrybářské lodi, včetně kapitána, když je přivázali na jednu svini a nechali je napospas žralokům a dhenrabi, zatímco obyčejné námořníky odvedli z lodi a sebrali každý kousek železa i všechno, co Edury zaujalo. Pak byly na Nápor vypuštěny stínové přízraky, aby pohltily a roztrhaly mrtvé dřevo lederské lodi. Pět černodřevových k’ortanů pak odplulo se dvěma sviněmi v závěsu a třetí velrybu zanechalo zabijákům z hlubin.

Dokonce i tehdy byl Udinaasovi příšerný osud kapitána a jeho důstojníků lhostejný. Narodil se jako dlužník, stejně jako jeho otec a před ním zase jeho otec. Smlouva a otroctví byla dvě slova označující stejnou věc. A život hirotského otroka nebyl zvlášť tvrdý. Poslušnost byla odměňována ochranou, oděvem a přístřeším před deštěm a sněhem a donedávna i dostatkem jídla.

Mezi mnoho Udinaasových povinností v sengarské domácnosti patřila oprava sítí pro čtyři rybářské knarri, jež urozená rodina vlastnila. Protože býval námořník, neměl dovoleno opustit zemi a k otevřené hladině moře se nejblíž dostal při vázání uzlů na sítích a upravování závaží na pláži jižně od ústí řeky. Ne že by toužil od Edurů utéci. Ve vesnici byla spousta otroků – pochopitelně lederských – takže mu společnost soukmenovců nechyběla, jakkoliv bývala často ubohá. Navíc radovánky v Lederu nebyly dostatečným lákadlem, aby se pokusil o něco, co bylo stejně nemožné – pamatoval si, že takové radovánky viděl, ale nikdy se jich sám nezúčastnil. A hlavně moře z hloubi duše nenáviděl, stejně jako když byl ještě námořník.

Ve slábnoucím světle viděl dva nejstarší syny Tomada Sengara na pláži na druhém břehu řeky a nepřekvapilo ho, že slabě slyší nesrozumitelný rozhovor, který spolu vedli. Lederské lodě opět udeřily – ta zpráva se mezi otroky roznesla ještě předtím, než mladý Rhulad dorazil ke vchodu do citadely. Byla svolána rada, což se dalo čekat, a Udinaas předpokládal, že zanedlouho dojde k zabíjení, vražednému, děsivému spojení železem prostoupené zuřivosti a magie, jímž se vyznačovala každá srážka s Ledeřany na jihu. Popravdě jim Udinaas přál dobrý lov. S každým tuleněm, kterého ulovili Ledeřané, hrozil Edurům hlad, a hladem vždy trpěli jako první otroci.

Udinaas svým soukmenovcům rozuměl. Pro Ledeřany bylo ze všeho nejdůležitější zlato. Kolem zlata a jeho vlastnictví se točil celý jejich svět. Moc, postavení, sebeúcta a vážnost – všechny tyto komodity bylo možné koupit za peníze. Vlastně celé království svazoval dluh, určoval každý vztah, motivace vrhala stín na každý čin, na každé rozhodnutí. Protiprávní lov tuleňů byl zahajovacím tahem v manévru, jaký Ledeřané použili už bezpočtukrát proti všem kmenům za hranicemi své země. Podle Ledeřanů byli Edurové stejní jako všichni ostatní. Jenomže oni jsou jiní, vy hlupáci.

Přesto přijde další tah na velké schůzi, a Udinaas čekal, že král-válečník a jeho poradci, přestože byli velice chytří, vlezou do té smlouvy jako slepí starci. Starosti mu dělalo to, co bude následovat. Jako mláďata čerstvě vylíhnutá za přílivu, lidé dvou království se bezhlavě hnali do hluboké, nebezpečné vody.

Kolem proklusali tři otroci z buhnské domácnosti, s ranci mořských řas na ramenou. Jeden na Udinaase zavolal: „Dnes v noci bude věštit Péřová čarodějka, Udinaasi! V době, kdy se sejde rada.“

Udinaas začal skládat síť na stojan, aby uschla. „Budu tam, Hulade.“

Muži odešli a Udinaas opět osaměl. Ohlédl se přes řeku. Strach s Trullem mířili nahoru k postranní brance v hradbě.

Pověsil síť, uložil nástroje do košíku, zavázal víko a narovnal se.

Zaslechl za sebou pleskání křídel a obrátil se, jak ho překvapil pták vzlétající tak dlouho po západu slunce. Nad hladinou vody se mihlo světlé tělo a vzápětí zmizelo.

Udinaas zamrkal a napínal zrak. Snažil se sám sebe přesvědčit, že viděl něco jiného. Cokoliv jiného, jen ne tohle. Poodešel stranou na písek, dřepl si a malíčkem levé ruky do písku rychle načrtl vyvolávací znak. Pravou ruku si držel před obličejem, ukazovákem a prostředníčkem si stáhl víčka a šeptem se modlil: „Kostky vržené, Spasiteli, pohlédni na mě dnešní noci. Bloude! Pohlédni na nás na všechny!“

Dal ruku dolů a zadíval se na symbol, který načmáral.

„Zmiz, vráno!“

Zaslechl vítr a mumlání vln. A z dálky smích.

Celý roztřesený vyskočil, popadl košík a rozběhl se k bráně.

Královský sněm byla rozlehlá kruhovitá komnata a stropní větve černodřevu, které se směrem ke středu zvedaly, se ztrácely v dýmu. Nezakrvení válečníci vznešeného rodu stáli na kraji a tvořili vnější kruh účastníků porady. Před nimi seděly na lavicích s opěradlem matrony, provdané či ovdovělé ženy. Po nich přišly na řadu ženy neprovdané a zasnoubené, sedící se zkříženýma nohama na vydělaných kůžích. Krok před nimi spadala podlaha na sáh dolů, tvoříc ústřední jámu z udusané hlíny, kde seděli válečníci. A v samém středu byl vyvýšený stupínek, patnáct kroků v průměru, na němž stál král-zaklínač Hannan Mosag. Kolem sebe měl usazených pět vznešených rukojmí, otočených čelem ven z kruhu.

Když Trull se Strachem sestoupili do jámy, aby zaujali svá místa mezi zakrvenými válečníky, Trull vzhlédl ke svému králi. Hannan Mosag byl průměrně stavěný a na první pohled nebyl nijak zvlášť přitažlivý. Rysy měl pravidelné, pleť o odstín světlejší než většina Edurů a oči trochu vykulené, což mu propůjčovalo věčně překvapený výraz. Jeho síla nebyla tělesná, spočívala cele v jeho hlase. Měl ho zvučný, hluboký, vyžadující plnou pozornost posluchače bez ohledu na to, jak tiše král mluvil.

Když nyní jen mlčky stál, zdálo se, že si nárok na královský titul činí v podstatě náhodou, jako by si jen tak zašel do středu obrovské komnaty a nyní se poněkud zmateně rozhlíží kolem. Oděvem se nijak nelišil od ostatních válečníků, jen na něm neměl žádné trofeje – nakonec, jeho trofeje seděly kolem něj na stupínku, první synové pěti pokořených náčelníků.

Pozornější prohlídka krále-válečníka odhalila další ukázku jeho síly. Za ním se zvedal jeho stín. Obrovský, mohutný. V rukou v plechových rukavicích třímal dlouhé, nezajímavé, přesto však smrtelně nebezpečné meče. Na hlavě měl přílbu a ramena hranatá díky plátům zbroje. Stínový přízrak, osobní strážce Hannana Mosaga, nikdy nespal. A Trull si uvědomil, že v jeho postoji není nic zmateného.

Jen málo válečníků dokázalo vykouzlit ze životní síly svých stínů takového tvora. Kurald Emurlahn v tom tichém, vždy bdělém ochránci proudila syrová a krutá.

Trull přenesl pohled na rukojmí. K’risnan. Více než zástupci svých otců byli Mosagovými učedníky v čarování. Byli zbaveni svých jmen, jejich mistr jim potají vybral nová a spoutal je kouzly. Jednoho dne se jako náčelníci vrátí ke svým kmenům a svému králi budou neochvějně věrní.

Rukojmí z kmene Merudů seděl přímo naproti Trullovi. Merudové, nejpočetnější ze šesti kmenů, se vzdali jako poslední. Vždycky tvrdili, že jelikož jich je sto tisíc, z čehož čtyřicet tisíc tvoří zakrvení či válečníci, kteří budou brzy zakrvení, měli by mít mezi Edury hlavní slovo. Měli víc válečníků, víc lodí a vládne jim náčelník s větším počtem trofejí u pasu, než kolik jich někdo získal za celá pokolení. Nadvláda patřila Merudům.

Tedy, byla by jim patřila, nebýt toho, jak mistrovsky zvládal Hannan Mosag úlomky Kurald Emurlahn, z nichž bylo možné vytáhnout sílu. Náčelník Hanradi Chalag to s oštěpem uměl mnohem lépe než s kouzly.

Podrobnosti kapitulace neznal kromě Hannana Mosaga a Hanradiho Chalaga nikdo. Merudové v boji s Hiroty odolávali a jejich kontingenty arapajských, sollantských, den-ratských a benedských válečníků a jejich rituální zábrany týkající se války se rychle rozplývaly. Nahradila je děsivá krutost zrozená ze zoufalství. Starobylé zákony přestávaly platit.

Jedné noci vstoupil Hannan Mosag, aniž by ho někdo zahlédl, do náčelníkovy vesnice, do vladařova dlouhého domu. A s prvním světlem Menandořina krutého probuzení Hanradi Chalag svůj lid odevzdal.

Trull nevěděl, jak má rozumět opakujícím se příběhům, že Hanradi už nevrhá stín. Sám merudského náčelníka na vlastní oči nikdy neviděl.

Nyní před ním seděl první syn toho muže, hlavu oholenou na znamení, že se vzdal svého rodu, síť hlubokých, širokých jizev mu protkávala tvář stíny a oči měl bezvýrazné a pozorné, jako by čekal, že se krále-zaklínače někdo pokusí zabít v jeho vlastní síni.

Olejové lampy visící pod vysokým stropem zablikaly jako jedna a všichni znehybněli a upřeli oči na Hannana Mosaga. Ačkoliv ani nezvedl hlas, jeho hluboký témbr se rozléhal do všech koutů komnaty, takže nikdo neměl problém ho slyšet.

„Rhulad, nezakrvený válečník a syn Tomada Sengara, mi přinesl zprávu od svého bratra Trulla Sengara. Tento válečník se vydal na pobřeží Kalachu za nefritem. Stal se svědkem strašlivé události a bez oddechu běžel tři dny a dvě noci.“ Upřel oči na Trulla. „Povstaň a postav se po mém boku, Trulle Sengare, a vyprávěj nám svůj příběh.“

Trull prošel cestičkou, kterou mu ostatní válečníci udělali, vyskočil na stupínek a snažil se zakrýt vyčerpání, kvůli němuž se mu málem podlomila kolena. Narovnal se, prošel mezi dvěma k’risnan a postavil se po králově pravici. Prohlédl si řadu tváří před sebou. Věděl, že to, co se chystá povědět, už většina ostatních zná. Viděl obličeje potemnělé hněvem a touhou po pomstě. A tu a tam i ustarané a ustrašené výrazy.

„Přináším radě tato slova. Kelnatí tuleni se na chovná lože vrátili předčasně. Za mělčinami jsem viděl nespočetně žraloků. A v jejich středu devatenáct lederských lodí –“

„Devatenáct!“

Padesátka hrdel to vykřikla zároveň. Nezvyklé porušení slušného chování, nicméně pochopitelné. Trull chvíli počkal, než pokračoval. „Nákladní prostory měly téměř zaplněné, neboť seděly nízko na vodě, a vody kolem nich byly zrudlé krví a vnitřnostmi. Jejich sklizňové čluny pluly vedle velkých lodí. Za padesát stahů srdce, co jsem tam stál a díval se, jsem byl svědkem toho, jak se stovky tuleních mrtvol zvedají na hácích a posouvají se do čekajících rukou. U břehu čekalo na mělčinách dvacet člunů a sedmdesát mužů bylo na pláži mezi tuleni –“

„Zahlédli tě?“ zeptal se jeden z válečníků.

Hannan Mosag byl zřejmě ochoten přejít pravidla – alespoň prozatím.

„Zahlédli a ustali v zabíjení… na chvíli. Viděl jsem, jak se jim hýbou rty, třebaže slovům jsem přes řev tuleňů nerozuměl, a viděl jsem, jak se smějí –“

Ve shromáždění propukl vztek. Válečníci vyskakovali.

Hannan Mosag zvedl ruku. Náhlé ticho.

„Trull Sengar ještě nedokončil svůj příběh.“

Trull si odkašlal a přikývl. „Nyní mě tu vidíte, válečníci, a ti z vás, kteří mě znají, také znají mou oblíbenou zbraň – oštěp. Kdy jste mě viděli bez mého železem obitého zabijáka nepřátel? Žel, vzdal jsem se ho… skončil v hrudi toho, jenž se první zasmál.“

Opět zazněl řev.

Hannan Mosag položil Trullovi ruku na rameno a ten ustoupil. Král-zaklínač si chvíli prohlížel shromážděné, než promluvil. „Trull Sengar udělal to, co by udělal každý edurský válečník. Jeho skutek mi dodal odvahu. Přesto tu nyní stojí beze zbraně.“

Trull pod tíhou jeho ruky strnul.

„A proto, po důkladném rozmyšlení, jaké musí král učinit,“ pokračoval Hannan Mosag, „musím odložit stranou pýchu a podívat se za ni. Na význam celé věci. Vržený oštěp. Mrtvý Ledeřan. Edur beze zbraně. A na tvářích svých vzácných válečníků vidím tisícovku vržených oštěpů, tisícovku mrtvých Ledeřanů. Tisícovku Edurů beze zbraně.“

Nikdo nepromluvil. Nikdo nevznesl námitku proti tomu, co bylo nasnadě: Máme mnoho oštěpů.

„Zřím touhu po pomstě. Lederští nájezdníci musejí být pobiti. Ještě jako úvod před velkou schůzí, protože jejich pobití bylo záměrem. Naše reakce je očekávána, protože takovéto hry chtějí Ledeřané hrát s našimi životy. Uděláme, co zamýšlejí? Samozřejmě. Na jejich zločin může být pouze jediná odpověď. A proto svou předvídatelností sloužíme neznámému plánu, který bude bezpochyby odhalen na velké schůzi.“

Hluboké mračení. Neskrývaný zmatek. Hannan Mosag je zavedl na neznámý terén složitosti. Přivedl je na kraj neznámé stezky a nyní je, jeden nejistý krůček po druhém, povede dál.

„Nájezdníci zemřou,“ prohlásil král-válečník, „ale nikdo z vás neprolije jejich krev. Uděláme, co je předpovězeno, avšak způsobem, jaký si oni neumějí představit. Čas zabíjení Ledeřanů přijde, ale zatím nenadešel. Tímto vám slibuji krev, mí válečníci. Ale ne teď. Nájezdníci nezakusí poctu smrti z vašich rukou. Jejich osud se naplní uvnitř Kurald Emurlahn.“

Trull Sengar se proti své vůli zachvěl. V síni se opět rozhostilo ticho.

„Plné odhalení,“ zahřměl Hannan Mosag, „mých k’risnan. Žádná zbraň, žádná zbroj Ledeřanům nepomůže. Jejich mágové budou slepí a ztracení, nedokážou odrazit to, co přijde, aby si je vzalo. Nájezdníci zemřou v bolestech a hrůze. Potřísnění strachem, plačící jako děti – a svůj osud budou mít vepsán ve tváři pro ty, kteří je naleznou.“

Trullovi prudce bušilo srdce a v ústech měl vyprahlo. Plné odhalení. O jakou dávno ztracenou sílu to Hannan Mosag zakopl? Naposledy Kurald Emurlahn plně odhalil Skabandari Krvooký, sám Otec stín. Předtím, než byla chodba rozbita. A dosud nebyla zahojena. Trull tušil, že se nezahojí nikdy. Nicméně některé úlomky byly větší a silnější než jiné. Objevil snad král-zaklínač nový?

Před Péřovou čarodějkou ležely rozházené keramické kachle, vybledlé, rozbité a otlučené. Vykládání končilo ve chvíli, kdy do zaprášené stodoly vpadl Udinaas se zprávou o osudovém znamení – aby mladou otrokyni varoval před prohlídkou držeb. Příliš pozdě. Příliš pozdě.

Shromáždila se tu stovka otroků, méně než obvykle, což ale nebylo divu, protože mnoho edurských válečníků pověřilo své otroky přípravou na očekávanou pranici. Když Udinaas vstoupil do kruhu, všichni se k němu obraceli. On však upíral oči na Péřovou čarodějku.

Její duše již urazila hodný kus cesty po stezce k držbám. Hlava jí klesla na prsa, bradu měla opřenou mezi vyčnívajícími klíčními kostmi, husté plavé vlasy měla rozpuštěné a rytmicky se třásla. Péřová čarodějka, malá téměř jako dítě, se narodila ve vesnici před osmnácti lety, vzácné zimní narození – vzácné v tom, že přežila – a než jí byly čtyři, zpráva o jejím nadání se roznesla mezi ostatními, když se její sny vracely a hovořily hlasy předků. Staré destičky držby byly vykopány z hrobu posledního Ledeřana ve vesnici, který měl nadání, a předány děcku. Nebyl tu nikdo, kdo by ji mohl v záhadách destiček zaučit, ale jak se ukázalo, od smrtelníků žádné lekce nepotřebovala – dostatečnou výuku jí poskytli duchové předků.

Byla komornou Majen a po její svatbě se Strachem Sengarem vstoupí do domácnosti Sengarů. A Udinaas do ní byl zamilovaný. Pochopitelně beznadějně. Péřová čarodějka dostane ženicha z řad urozenějších lederských otroků, muže, jehož příbuzní měli v Lederas titul a moc. Dlužník, jako byl Udinaas, neměl na takový svazek naději.

Jak tam tak na ni zíral, zvedl se jeho přítel Hulad a vzal ho za zápěstí. Mírným tlakem stáhl Udinaase dolů a přiměl ho, aby se se zkříženýma nohama posadil mezi ostatními svědky.

Hulad se k němu naklonil blíž. „Co tě trápí, Udinaasi?“

„Vyložila…“

„Ano, a my teď čekáme, zatímco ona kráčí.“

„Viděl jsem bílou vránu.“

Hulad ucukl.

„Dole na břehu. Úpěnlivě jsem prosil Blouda, ale marně. Vrána se mým slovům vysmála.“

Jejich rozhovor slyšeli další a přihlížející si začali šeptat.

Péřová čarodějka náhle zasténala a shromážděné umlčela. Všichni na ni upřeli oči a ona pomalu zvedla hlavu. Oči měla prázdné, bělma čistá jako led na horských bystřinách, zorničky i duhovky zmizely, jako by ani nikdy neexistovaly. Na průsvitných bulvách plavaly dvojité spirály slabého světla, rozmazané na pozadí černočerné Propasti.

Kdysi krásnou tvář měla zkřivenou děsem, strachem z Počátků, její duše stála na pokraji zapomnění. Na tak opuštěném místě, na něž mohlo být odpovědí pouze zoufalství. Bylo to však také místo, kde moc byla myšlenkou a myšlenka poletovala Propastí zbavená Tvůrců, zrozená z těla, které ještě neexistuje – protože pouze mysl dosáhne do minulosti a jen myšlenky tam mohou přebývat. Byla v čase před světy a nyní musela vykročit kupředu. Aby viděla vznik držeb.

Udinaas, jako každý Ledeřan, znal pořadí a tvary. Nejdřív přijdou tři Osy známé jako Tvůrci říší. Oheň, tichý výkřik světla, vír samotných hvězd. Pak Dolmen, pochmurný, bez kořenů, bezcílně bloudící prázdnotou. A na stezce těchto dvou sil Bloud. Nositel vlastních, nepoznatelných zákonů, vtahující Oheň a Dolmen do zuřivých válek. Obrovská pole zkázy, neustálé vzájemné ničení. Avšak občas, vzácně, mezi oběma soupeři nastane mír. A Oheň bude jen hřát, ne pálit, a Dolmen se vzdá toulání a zakoření.

Bloud pak spřede záhadné přadeno a stvoří držby. Ledovou. Eleintskou. Azathskou. Zvířat. Z jejich středu se vynoří zbývající Osy. Sekera, Kostky, Čepel, Smečka, Tvarohledač a Bílá vrána.

Až pak říše získají tvar, spirálovité světlo se zaostří a objeví se konečná držba. Držba, která existovala, neviditelná, na samém začátku. Prázdná držba – jádro lederského náboženství – sám střed obrovské spirály říší. Domov Trůnu, který nepoznal Krále, domov Potulného rytíře a Milenky, jež stále čeká, sama na loži snů. Pozorovatele, který to vše viděl, a Chodce, hlídkujícího na hranicích, které ani on sám nevidí. Spasitele, jehož natažená ruka zůstává prázdná. A nakonec Zrádce, ničícího svýma milujícíma rukama vše, čeho se dotkne.

„Pojďte se mnou k držbám.“

Svědkové si jako jeden povzdechli, nedokázali odolat tomu smyslnému, malátnému pozvání.

„Stojíme na Dolmenu. Rozbitý kámen, poškrábaný dalším, rozbitým, jehož povrch překypuje životem tak malým, že uniká našim očím. Život uzavřený ve věčných válkách. Čepel a Kostky. Jsme mezi zvířaty. Vidím Kostěný hřad, kluzký krví, s vrstvami přízračných vzpomínek bezpočtu uchvatitelů. Vidím Staršího, dosud bez tváře, dosud slepého. A Vránu, měřící cenu v čmáranicích po průchodu behemotů. Věštce hovořícího k lhostejným. Vidím Šamana hledajícího pravdu mezi mrtvými. A Lovce, který žije pro danou chvíli a nemyslí na následky zabíjení. A Stopaře, jenž vidí stopy neznámého a kráčí po nekonečných stezkách tragédie. Držba zvířat tady v údolí je jen škrábanec na tvrdé kůži Dolmenu.

Na Kamenném hřadu nikdo nesedí. Chaos brousí všechny zbraně a vraždění pokračuje stále dál. Z víru povstávají mocná stvoření a zabíjení je nezměřitelné.

Na takovou moc musí přijít odpověď. Bloud se vrací a do krví nasáklé země rozhazuje semena. Tak povstává azathská držba.

Osudné útočiště pro tyrany, ach, jak je snadné je zlákat. A tak je dosaženo rovnováhy. Nicméně je to stále strašlivá rovnováha, pravda? Války neustávají, i když jsou značně utlumeny, a tak se nakonec jejich krutým způsobům dostane pozornosti.“

Její hlas zněl jako nespoutané čáry. Drsná píseň uchvacovala, pohlcovala, odhalovala vyhlídky do duší všech, kdo ji slyšeli. Péřová čarodějka odešla od hrůz Počátků a v jejích slovech nebyl strach.

„Ale vlákno času je samo o sobě vězením. Jsme spoutáni vývojem. A tak opět přichází Bloud a povstává ledová držba se svými služebníky, kteří cestují skrze říše a bojují se samotným časem. Chodec, Lovkyně, Tvůrce, Posel, Dítě a Sémě. A na Ledový trůn usedá Smrt, v ojíněné kápi, kradoucí lásku, rozbíjející protivné okovy smrtelného života. Je to dar, avšak chladný.

Pak, aby byla opět dosažena rovnováha, se zrodí eleint a chaos získává tělo a to tělo je dračí. Vládne mu Královna, kterou každé dítě, jež porodí, zabíjí stále dokola. A její Choť, jenž nemiluje nikoho než sebe. Poté Leník, služebník a strážce, odsouzený k věčnému neúspěchu. Rytíř, meč samotného chaosu – střez se jeho stezky! A Brána, která je Dechem. Wyval, zplozenec draků, a Dáma, Sestra, Krvesaj a Tvůrce stezek. Poražení draci.

Jedna držba zůstává…“

Udinaas promluvil s ostatními, když šeptali: „Prázdná držba.“

Péřová čarodějka náhle naklonila hlavu na stranu a svraštila čelo. „Nad Prázdným trůnem něco krouží. Nevidím to, ale… krouží to. Bledá ruka, uťatá, tančící… ne, to je –“

Strnula, z ran na ramenou jí vytryskla krev a cosi ji zdvihlo ze země.

Jekot, svědkové vyskakují na nohy, hrnou se blíž, ruce natažené.

Příliš pozdě, neviditelné spáry se zaťaly a ve zvířeném prachu ve stodole zamávala neviditelná křídla. Odnesla Péřovou čarodějku do stínů pod klenutým stropem. Péřová čarodějka zaječela.

Udinaas, s prudce bušícím srdcem, se protlačil mezi strkajícími se lidmi k dřevěným schůdkům na půdu. Do dlaní se mu cestou po strmých, hrubě otesaných stupních zabodávaly třísky. Křik Péřové čarodějky, zmítající se v sevření neviditelných spárů, se hlasitě rozléhal stodolou. Ale vrána přece nemá spáry –

Udinaas dorazil na půdu, rozběhl se po nerovných prknech a uklouzl. Oči upíral na Péřovou čarodějku. Když se ocitl na krok od kraje půdy, skočil. S nataženýma rukama letěl nad hlavami shromáždění.

Mířil na rozvířený vzduch nad hlavou Péřové čarodějky, na místo, kde se vznášel neviditelný tvor. Tvrdě narazil na mohutné, šupinaté tělo. Rukama sevřel vlhký, svalnatý trup a okamžitě do něj udeřila kožovitá křídla. Zaslechl divoké zasyčení a vzápětí mu hluboko do levého ramene zajely zuby ostré jako jehly.

Udinaas zachrčel.

Wyval, zplozenec eleintů –

Levou rukou se snažil nahmátnout hák na sítě, jejž měl za pasem.

Bestie mu drásala rameno a kolem tryskala krev.

Našel ohmatané dřevěné držadlo nástroje a uvolnil hák. Vnitřní hrana byla nabroušená kvůli přiřezávání uzlů. Pootočil se, zuby zaťaté, jak se snažil nevnímat bolest, kdy mu ještěr rval rameno na cáry, a sekl směrem, jímž podle něj musel mít wyval nohy. Narazil na odpor. Vrazil hák tak, aby ostrá hrana přeřízla šlachy. Příšera zavřískla. A pustila Péřovou čarodějku. Ta se zřítila do zdvižených paží pod sebou.

Udinaase do prsou udeřil spár a drápy prorazily kůži. Udinaas sekl hákem, hluboko. Noha ucukla. Ještěr zvedl hlavu, ale okamžitě se Udinaasovi zakousl do krku. Tomu z ruky vypadl hák a z nosu a úst mu vytryskla krev. Před očima se mu udělalo černo – a uslyšel, jak wyval znovu vřeští, tentokrát strachem a bolestí, a jeho horký dech ucítil na zádech. Čelisti povolily.

A Udinaas padal.

Dál už o sobě nevěděl.

Ostatní vycházeli a Hannan Mosag položil Trullovi ruku na rameno. „Zůstaň,“ zamumlal. „Tví bratři také.“

Trull se díval, jak válečníci po skupinkách opouštějí síň. Byli ustaraní a nejeden, když se naposledy ohlédl na krále-zaklínače a jeho k’risnan, měl v ošlehaném obličeji vepsány obavy. Strach se zastavil na stupínku a Rhulad přišel za ním. Strach se tvářil neutrálně – na čemž nebylo nic překvapivého – zatímco Rhulad nedokázal zachovat klid, rozhlížel se kolem sebe a ruka mu tancovala na jílci meče u pasu.

Ve chvilce osaměli.

Hannan Mosag promluvil: „Podívej se na mě, Trulle Sengare. Chci, abys pochopil – nehodlal jsem tvé gesto nijak kritizovat. I já bych byl vrazil oštěp tomu Ledeřanovi do srdce v odpověď na jeho žert. Zneužil jsem tě, za což se ti omlouvám –“

„Není třeba, Sire,“ opáčil Trull. „Jsem rád, že jsi v mých činech nalezl osu, kolem níž jsi mohl posunout pocity rady.“

Král-zaklínač naklonil hlavu na stranu. „Osa.“ Usmál se, ale bylo v tom napětí. „Už o tom tedy nebudeme mluvit, Trulle Sengare.“ Obrátil pozornost na Rhulada a hlas mu nepatrně ztvrdl. „Rhulade Sengare, nezakrvený, jsi tu, protože jsi Tomadovým synem… a já potřebuji i tebe. Očekávám, že budeš naslouchat, ne mluvit.“

Rhulad, náhle zbledlý, kývl.

Hannan Mosag prošel mezi dvěma svými k’risnan – kteří stále zachovávali bdělost – a odvedl tři Tomadovy syny ze stupínku. „Doslechl jsem se, že Binadas je opět na toulkách. Nezná žádnou kotvu, že? No dobrá, na tom není nic ponižujícího. Až se bratr vrátí, budete ho po jeho návratu muset zpravit o všem, co vám dnes večer povím.“

Vstoupili do soukromé komnaty krále-zaklínače. Nebyly tu k ruce žádné ženy, nikde jediný otrok. Hannan Mosag žil prostě jen se svou stínovou stráží. Místnost byla zařízena střídmě, dokonce přísně.

„Před třemi měsíci,“ začal král-zaklínač, obraceje se k nim, „se má duše vydala na cestu, zatímco jsem spal, a stal jsem se svědkem vidění. Byl jsem na pláni pokryté sněhem a ledem. Za zeměmi Arapajů, na severovýchod od Hladového jezera. Avšak v zemi, kde vládne věčný klid, něco povstalo. Zrození bylo prudké, duch náročný a tvrdý. Ledová věž. Či oštěp – nemohl jsem se k tomu přiblížit – nicméně se to zvedalo vysoko nad sníh, třpytilo se to a blýskalo slunečním světlem, které to zachytilo. V jeho srdci však číhalo cosi temného.“ Zadíval se do prázdna a Trull si se zachvěním uvědomil, že se král znovu ocitl na tom chladném, opuštěném místě. „Dar. Pro Edury. Pro krále-zaklínače.“ Odmlčel se.

Nikdo nepromluvil.

Hannan Mosag najednou natáhl ruku, popadl za rameno Stracha a upřeně se na něj zadíval. „Čtyři synové Tomada Sengara se vydají na to místo, aby dar vyzvedli. Smíte si vzít další dva – ve svém vidění jsem zahlédl šestero stop vedoucích k ledovému oštěpu.“

„Theradas a Midik Buhn,“ prohlásil Strach.

Král-zaklínač přikývl. „Dobrá volba, ano. Strachu Sengare, pověřuji tě vedením výpravy. Jsi mou vůlí a všichni tě musejí poslouchat. Ani ty, ani nikdo z tvého oddílu se nesmíte daru dotknout. Vaše tělo se s ním nesmí dostat do styku, je to jasné? Sundáte ho z věže, zabalíte do kůží, bude-li to možné, a vrátíte se sem.“

Strach kývl. „Stane se, jak přikazuješ, Sire.“

„Dobrá.“ Král-zaklínač si prohlížel bratry. „Mnozí věří – možná dokonce i vy – že sjednocení kmenů byl můj jediný úkol jako vůdce Hirotů. Synové Tomadovi, vězte, že to je teprve začátek.“

Znenadání se v místnosti objevil kdosi další, král i bratři vycítili jeho přítomnost zároveň a společně se obrátili ke vchodu.

Na prahu stál k’risnan.

Hannan Mosag kývl. „Otroci měli dnes večer napilno,“ zamumlal. „Pojďte, všichni.“

Kolem jeho duše se shromáždily stínové přízraky, neboť duše byla vše, co měl, znehybněný a zranitelný, vidoucí bez očí, cítící bez těla, jak se k němu blížily nezřetelné stvůry, strkaly do něj, obcházely ho jako psi želvu.

Tito stínoví duchové byli hladoví. Něco je však drželo zpátky, jakýsi hluboko zakořeněný zákaz. Dloubali do něj a šťouchali, ale nic víc.

Při příchodu něčeho, někoho, se rozprchli – váhavě – a Udinaas cítil, jak se mu u boku uložilo něco teplého, ochranitelského.

Péřová čarodějka. Byla zdravá, tvář jí zářila a zvědavě si ho prohlížela. „Synu dluhu,“ pravila s povzdechem. „Prý jsi mě vysvobodil, i když se wyval pustil do tebe. Na tom ti nezáleželo.“ Ještě chvíli na něj upírala šedé oči, pak řekla: „Tvá láska mi spaluje oči, Udinaasi. Co s touto pravdou udělám?“

Zjistil, že může mluvit. „Nedělej nic, Péřová čarodějko. Vím, co nemá být. Tohoto břemene se nevzdám.“

„Ne. To chápu.“

„Co se stalo? Umírám?“

„Umíral jsi. V odpověď na naši… tíseň přišla Uruth, žena Tomada Sengara. Sáhla do Kurald Emurlahn a wyvala zahnala. Nyní nás oba léčí. Ležíme vedle sebe, Udinaasi, na krví nasáklé zemi. V bezvědomí. Nechápe, proč se zdráháme vrátit.“

„Zdráháme?“

„Usiluje o zahojení našich ran – vzdoruji jí, kvůli nám oběma.“

„Proč?“

„Protože mám starosti. Uruth nic necítí. Její síla je pro ni čistá. Přesto je… pošpiněná.“

„Tomu nerozumím. Říkala jsi, že Kurald Emurlahn –“

„Ano. Ale ztratila svou čistotu. Nevím jak ani v čem, ale změnila se. Změnila se u všech Edurů.“

„Co uděláme?“

Péřová čarodějka si vzdychla. „Nyní se vrátíme. Podvol se jejímu příkazu. Poděkuj jí za její zásah, za to, že vyléčila naše roztrhaná těla. Na množství otázek, které má, jí můžeme prozradit jen málo. Byl zmatek. Bitva s neznámým démonem. Chaos. A o tomto rozhovoru jí, Udinaasi, nepovíme nic. Rozumíš?“

„Ano.“

Udinaas ucítil, jak ho bere za ruku – najednou byl opět celý – a tělem mu proudilo teplo z její dlaně.

Už slyšel svůj tep, zrychlený v odpověď na její dotek. A další srdce, v dálce, ale rychle se přibližující a tepající do rytmu. Nebylo však její, a Udinaas se strašlivě vyděsil.

Matka ucouvla a pomalu se přestávala mračit. „Přicházejí,“ poznamenala.

Trull se zadíval na dva otroky. Udinaas z jeho vlastní domácnosti. A další, jedna z Majeniných služebných, jíž pro její věštecké síly přezdívali Péřová čarodějka. Trhliny na košilích měli stále lemované krví, avšak rány samotné se uzavřely. Udinaas měl na prsou ještě jinou krev, zlatou a stále ještě lesklou.

„Měl bych tahle vykládání destiček postavit mimo zákon,“ zavrčel Hannan Mosag. „Dovolit lederská kouzla v našem středu je nebezpečná shovívavost.“

„Přesto mají svou cenu, velký králi,“ podotkla Uruth, a Trull viděl, že je stále ještě ustaraná.

„A jakou, ženo Tomadova?“

„Je to jasná výzva, velký králi, již bychom neměli opomíjet.“

Hannan Mosag se zaškaredil. „Ten muž má na košili wyvalí krev. Je nakažený?“

„Možná,“ usoudila Uruth. „Většina toho, co mají Ledeřané jako duši, je před mým uměním skryta, velký králi.“

„Nedostatek, jenž trápí nás všechny, Uruth,“ podotkl král-zaklínač a použitím jejího skutečného jména jí prokázal velikou poctu. „Tohoto je třeba neustále sledovat,“ pokračoval s očima upřenýma na Udinaase. „Jestli má v sobě wyvalí krev, pravda se nakonec ukáže. Komu patří?“

Tomad Sengar si odkašlal. „Je můj, králi-zaklínači.“

Hannan Mosag se zamračil a Trull věděl, že myslí na svůj sen a rozhodnutí vetkat do jeho příběhu rodinu Sengarů. Shody okolností jsou na světě vzácné. Král-zaklínač promluvil tvrdším hlasem. „Ta Péřová čarodějka patří Majen, že? Pověz, Uruth, cítila jsi její moc, když jsi ji léčila?“

Trullova matka zakroutila hlavou. „Nevýrazná. Nebo…“

„Nebo co?“

Uruth pokrčila rameny. „Nebo ji dobře skrývala, i přes svá zranění. A pokud je to pravda, pak je mnohem silnější než já.“

Nemožné. Je Ledeřanka. Otrokyně a dosud panna.

Hannan Mosag zabručel na znamení, že má stejný názor. „Napadl ji wyval, tvor, kterého rozhodně nedokázala zvládnout. Ne, to dítě klopýtá. Je špatně vyškolené, nezná rozsah toho, s čím si bude hrát. Vidíš, teprve teď přichází k vědomí.“

Péřové čarodějce se zachvěla víčka a v očích měla zmatek, jejž rychle nahradil živočišný strach.

Hannan Mosag si povzdechl. „Nějakou dobu nám nebude k ničemu. Nechte je v péči Uruth a ostatních žen.“ Obrátil se k Tomadu Sengarovi. „Až se vrátí Binadas…“

Tomad kývl.

Trull se ohlédl na Stracha. Za ním klečeli otroci, kteří se účastnili vykládání, nehybní, čela přitisknutá k zemi. Od příchodu Uruth se nepohnuli. Strach upíral tvrdý pohled na něco, co nikdo jiný neviděl.

Až se vrátí Binadas… vydají se synové Tomadovi na cestu. Do ledové pustiny.

Udinaas zasténal.

Král-zaklínač si ho nevšímal. Odcházel ze stodoly s k’risnan po boku a stínovým strážcem za patami. Na prahu se obludný přízrak sám zastavil a ohlédl se – ačkoliv se nedalo poznat, na koho upřel své beztvaré oči.

Udinaas zasténal podruhé, a Trull si všiml, jak se mu třesou končetiny. Přízrak na prahu byl pryč.

KAPITOLA DVĚ

Paní těchto otisků,

milovnice stopy, kudy

právě prošel,

protože stezka, po níž se ubírá,

je mezi námi všemi.

Sladká chuť ztráty

krmí každou horskou bystřinu,

tající led dole v mořích

teplých jako krev

provlékající slabě naše sny.

To, kam ji vede,

ztratilo kosti,

a stezka, po níž kráčí,

je tělem bez života,

a moře si nepamatuje nic.

Balada o starých držbách

Rybářka Kel Tath

Ohlédnutí zpět. V mlžném oparu hluboko dole na západě se třpytil nejzazší konec Dálavského fjordu a světlý odraz oblohy důkladně zakrýval černou, bezednou hlubinu. Na všech stranách kromě kamenité stezky přímo za Seren Pedak se zvedaly rozeklané hory, jejichž sněhem pokryté štíty pozlatilo slunce, které z jižního konce sedla nemohla vidět.

Ve větru byl cítit led, přetrvávající dech zimy plný chladné zkázy. Přitáhla si kožešiny blíž k tělu a otočila se, aby viděla, jak postupuje karavana po stezce dole.

Tři vozy s plnými koly rachotily a nadskakovaly. Nerekové s holými zády se pohybovali ve skupinách kolem každého vozu. Ti vepředu napínali provazy, ti vzadu posunovali brzdné kostky, aby neohrabané vozy nesjely dozadu.

Na vozech bylo mezi jiným zbožím devadesát prutů železa, třicet na každém voze. Pochopitelně to nebyla slavná lederská ocel, protože její prodej za hranicemi byl zakázaný, avšak tohle železo bylo druhé nejlepší kvality, kalené a téměř bez nečistot. Každý prut byl dlouhý jako Serenina ruka a dvakrát silnější.

Vzduch byl lezavě studený a řídký. Nerekové však dřeli polonazí a z hladké kůže se jim odpařoval pot. Pokud by brzdná kostka selhala, pod kolo by se vrhl nejbližší Nerek.

Za to jim Buruk Bledý platil dva doky denně.

Seren Pedak byla Burukova akvizitor, zaručující průchod edurským územím, jedna ze sedmi potvrzených poslední smlouvou. Na edurské území nesměl vstoupit žádný kupec, pokud ho nedoprovázel akvizitor. Cena pro Seren Pedak a šest ostatních byla vysoká. A pro Seren vlastně nejvyšší ze všech, protože Buruk ji teď vlastnil. Tedy, vlastnil její služby průvodce a hledače – kterýžto rozdíl zřejmě nebral na vědomí.

Byl to však šestý rok smlouvy. Zbývaly už jen čtyři. Možná.

Znovu se obrátila a prohlížela si průsmyk před sebou. Byli jen asi sto kroků nad hranicí stromů. Nerovnou stezku lemovaly po kolena vysoké staleté trpasličí duby a smrky. Obrovské balvany, které sem v minulosti přitáhly ledové řeky, pokrýval mech a lišejník. Na stinných místech zůstávaly plochy přemrzlého sněhu. Tady vítr ničím nehýbal, ani pružnými smrky, dokonce ani pokroucenými větvemi dubů bez listí. Nad takovou nehybností mohl jenom bezmocně výt.

První vůz dorachotil na rovinu za ní. Nerekové pokřikovali. Vůz rychle projel kolem Seren Pedak a byl ukotven na místě. Nerekové běželi na pomoc svým soukmenovcům.

Zavrzaly dveře a z prvního vozu vylezl Buruk Bledý. Stál tu rozkročený, jako by se snažil upamatovat, co je to vlastně rovnováha, s úšklebkem se odvrátil před mrazivým větrem, zamrkal a na hlavu si vytáhl kožešinou lemovanou čapku. Zadíval se na Seren Pedak.

„Tento pohled si vryju do kostí lebky, požehnaná akvizitor! Tam se samozřejmě připojí ke spoustě dalších. Ten plášť z okrové kožešiny, prapůvodní půvab tvého postoje. Ošlehaná vznešenost tvého profilu, obratně rozrytého těmito výškami.

Ty – Nereku! Najdi předáka – utáboříme se tady. Musí se připravit jídlo. Vyložte otepi dřeva z třetího vozu. Chci oheň, tam, na obvyklém místě. Pospěš si s tím!“

Seren Pedak odložila tlumok a vykročila po stezce. Vítr rychle odnášel Burukova slova pryč. O třicet kroků dál narazila na první starou svatyni, v místě, kde se stezka rozšiřovala. Rovné plochy obnaženého skalního podloží se táhly do stran a horské svahy byly odsekány. Na každé rovince byly rozmístěny balvany tak, aby tvořily obrysy lodi. Kameny na přídi a zádi byly přitesané do špičky a označené menhiry. Na kamenech na přídi byly vytesány podoby edurského boha Otce stína, avšak vítr ohladil podrobnosti. To, co bylo v lodích původně umístěno, bylo již dávno pryč, třebaže skála na plochách byla zvláštně zabarvená.

Holé skalní stěny si podržely něco ze starodávné síly. Byly hladké, černé a průsvitné jako kouřový obsidián. A za nimi se cosi pohybovalo. Jako by byly do hor vysekány dutiny a desky byly něco jako okna, ukazující záhadný, věčný svět uvnitř. Svět netušící, co se děje okolo, mimo hranice neproniknutelného kamene a tyto zvláštní desky, slepý, nebo snad lhostejný.

Přes průsvitný obsidián Seren neviděla postavy, pohybující se na druhé straně, jasně, jako tomu ostatně bylo při mnoha minulých návštěvách. Samotná záhada však byla neodolatelným lákadlem, neustále ji to sem přitahovalo.

Opatrně obešla záď lodi z balvanů a přistoupila k jedné desce. Stáhla si pravou rukavici, také lemovanou kožešinou, a položila dlaň na hladký kámen. Teplo jí vysálo strnulost z prstů a zbavilo klouby bolesti. Tohle bylo její tajemství, léčivé síly objevila, když se skály dotkla poprvé.

Drsné prostředí, v němž strávila celý život, jí sebralo ohebnost. Kosti měla křehčí, pokroucené bolestí. Při nekonečných cestách po tvrdém kamení cítila každý krok až v páteři. Nerekové, kteří předtím, než poklekli před lederským králem, obývali nejvýchodnější část pohoří, věřili, že jsou dětmi ženy a hada a ten had dosud přebývá v těle a tvoří mírně prohnutou páteř, na sebe naskládané obratle sahající pod kůži, s hlavou uprostřed mozku. Hory však hadem opovrhovaly, snažily se ho stáhnout k zemi, znovu ho vrátit do svého břicha, kde by se plazil v puklinách a stáčel pod kameny. A tak byl had v průběhu života přinucen poklonit se a ohnout.

Nerekové své mrtvé pohřbívali pod kamennými deskami, tedy přinejmenším předtím, než je královský edikt přinutil přijmout víru v držby.

Teď nechávají těla svých soukmenovců ležet tam, kde padnou. Dokonce opouštějí své chýše. Už uběhlo drahně let, ale Seren Pedak si s bolestnou přesností pamatovala, jak tenkrát vystoupila na hřeben a zadívala se na náhorní plošinu, již Nerekové obývali. Vesnice ztratily hranice, splývaly v chaotickém, skličujícím nepořádku. Každá třetí či čtvrtá chýše byla opuštěná, provizorní hrobka pro příbuzné, kteří zemřeli nemocí či stářím, upili se k smrti nebo je zabil bílý nektar či durhang. Děti se potulovaly bez dohledu a za nimi běhaly divoké skalní krysy, které se nyní nekontrolovaně množily a byly již tak prolezlé chorobami, že se nedaly jíst.

Nerekové byli jako národ zničeni a z té jámy se už nikdy nevyškrábou. Jejich domovina se změnila v zarostlý hřbitov a lederská města poskytovala jen dluh a rozklad, nikoliv však soucit. Lederský způsob života byl tvrdý, byl to však dobrý způsob, civilizace. Důkazem bylo, že se Ledeřanům dařilo tam, kde ostatní klopýtali či zůstávali slabí a nabubřelí.

Kousavý vítr nyní k Seren Pedak nepronikl. Tělem jí proudilo teplo z kamene. Seren zavřela oči a opřela se čelem o příjemný povrch.

Kdo tudy kráčí? Jsou to snad předkové Edurů, jak tvrdí Hirotové? Pokud ano, proč nevidí o nic jasněji než Seren? Nejasné postavy, přecházející sem a tam, ztracené jako nerecké děti ve skomírajících vesnicích.

Seren měla vlastní názor, a i když nebyl příjemný, držela se jej. Jsou to strážci marnosti. Akvizitoři absurdna. Naše odrazy navěky lapené v bezcílném opakování. Navěky nezřetelné, protože když se podíváme na sebe a na své životy, nic víc nevidíme. Pocity, vzpomínky a zkušenosti, smrdutá hlína, v níž zakořeňují myšlenky. Bledé květy pod prázdnou oblohou.

Kdyby mohla, do kamenné stěny by se ponořila. Kráčet věčností mezi beztvarými postavami, možná čas od času vyhlédnout ven a nevidět zakrslé stromy, mech, lišejník a občasného kolemjdoucího. Ne, vidět jen vítr. Neustále vyjící vítr.

Slyšela ho přicházet dávno předtím, než vstoupil do mihotavého kruhu světla kolem ohně. Zvuk jeho kroků probudil i Nereky schoulené pod rozedranými kožešinami a uložené zhruba v půlkruhu na kraji světla. Rychle vstali a vydali se směrem ke zdroji zvuku.

Seren Pedak upírala oči do plamenů, což bylo rozmařilé plýtvání dřevem, aby se Buruk Bledý zahřál, zatímco se zpíjel do němoty směsicí vína a bílého nektaru, a snažila se ovládnout, aby se jí nechtěně zvedal koutek úst v hořkém pobavení nad blížícím se setkáním zlomených srdcí.

Buruk Bledý s sebou měl tajné instrukce, seznam dlouhý na celý svitek, požadavky ostatních kupců, spekulantů a hodnostářů, nejspíš včetně samotného královského dvora. Ale ať už ten seznam obsahoval cokoliv, nositele zabíjel. Buruk měl víno rád odjakživa, ale bez toho svůdného ničitele, bílého nektaru. To bylo na této cestě nové palivo do pohasínajícího ohně Burukovy duše, a utopí se v něm stejně jistě, jako by to dokázaly hluboké vody Dálavského fjordu.

Ještě čtyři roky. Možná.

Nerekové návštěvníka obklopili a desítky hlasů splynuly ve strašidelné mumlání, jako když věřící vzývají zvláště záhadného boha, a třebaže se to celé odehrávalo ve tmě mimo dosah světla z ohně, Seren Pedak si uměla vše docela dobře představit. Muž se snažil a neklid z nekonečných doteků byl vidět jen v jeho očích. Každému odpověděl něčím – čímkoliv – hlavně aby to nebylo možné zaměnit za požehnání. Chtěl říci, že není hoden takové úcty. Chtěl říci, že jenom strašlivě selhal – stejně jako oni. Všichni jsou na tomto světě s chladným srdcem osamělí. Chtěl říci – ale ne, Hull Beddikt nikdy nic neříkal. Rozhodně ne věci tak okatě… zraňující.

Buruk Bledý zvedl kalné oči ke zdroji hluku a zamrkal. „Kdo jde?“

„Hull Beddikt,“ odpověděla Seren Pedak.

Kupec si olízl rty. „Starý ochránce?“

„Ano. I když ti radím, abys mu tak neříkal. Královu hůlku vrátil už dávno.“

„A tak zradil Ledeřany, no ano.“ Buruk se zasmál. „Chudák čestný trouba. Čest si žádá zneuctění, to je vážně zábavné, co? Už jsi někdy viděla horu ledu v moři? Neustále se rozpouští pod věčně hlodajícími zuby slané vody. Jen tak.“ Zvedl si láhev k ústům a Seren se dívala, jak mu poskakuje ohryzek.

„Zneuctění u tebe vyvolává žízeň, Buruku?“

Kupec odložil láhev a zamračil se. Pak se neklidně usmál. „Strašnou, akvizitor. Jako když topící se polyká vzduch.“

„Jenomže to není vzduch, ale voda.“

Pokrčil rameny. „Chvilkové překvapení.“

„Takže se přes to přeneseš.“

„Ano. A v poslední chvíli plují hvězdy po neviditelných proudech.“

Hull Beddikt pro Nereky udělal, co mohl, a přiblížil se k ohni. Byl vysoký skoro jako Edur. Přes sebe měl přehozenou bílou kožešinu severského vlka a dlouhé vlasy spletené do copů měl téměř stejně světlé. Obličej měl od slunce a větru ošlehaný do barvy vydělané kůže. Oči měl vybledle šedé a v nich pohled, jako by byl neustále duchem někde jinde. A Seren Pedak dobře věděla, že nemyslí na domov.

Ne, i když tu stojí před námi, je ve skutečnosti ztracený. „Pojď k teplu, Hulle Beddikte,“ prohodila.

Hull si ji nepřítomně prohlížel – což byl zřejmý rozpor, jaký zvládal pouze on.

Buruk Bledý se zasmál. „Proč by měl? Přes ty kožešiny se k němu teplo stejně nedostane. Máš hlad, Beddikte? Žízeň? Taky jsem si to nemyslel. A co ženu, nechceš? Mohl bych ti přenechat jednu ze svých nereckých míšenek – drahoušci čekají v mém voze.“ Hlasitě si lokl z láhve a natáhl ruku. „Trochu tohohle? No teda, odpor moc dobře zakrýt neumíš.“

Seren, s očima upřenýma na starého strážce, se zeptala: „Prošel jsi průsmykem? Sníh už slezl?“

Hull Beddikt se ohlédl na vozy. Když odpověděl, znělo to nemotorně, jako by už nějakou dobu nepromluvil. „Mělo by to jít.“

„Kam máš namíříno?“

Hull se znovu podíval na Seren. „S tebou.“

Seren zvedla obočí.

Buruk Bledý se smíchem zamával láhví – která byla prázdná až na pár posledních kapek, jež se zasyčením dopadly do ohně. „Opravdu vítaná společnost! Rozhodně! Nerekové budou radostí bez sebe.“ Vyškrábal se na nohy, zapotácel se a nebezpečně se naklonil k ohni, načež naposledy mávl rukou a odvrávoral ke svému vozu.

Seren s Hullem se za ním dívali, dokud neodešel. Seren si všimla, že Nerekové se vrátili na místa, kam se původně uložili ke spánku, ale nyní jen seděli a v očích se jim odrážely plameny, jak upřeně pozorovali starého ochránce. Ten přistoupil k ohni, pomalu se posadil a natáhl mozolnaté ruce k teplu.

Seren si vzpomínala, že mohou být měkčí, než vypadají. Vzpomínka jen zlehka prohrábla dávno vychladlý popel a ona přihodila další poleno do hladového ohně před nimi a dívala se, jak do tmy vyskakují jiskry.

„Chce zůstat hostem Hirotů do velké schůze?“

Loupla po něm pohledem a pokrčila rameny. „Myslím, že ano. Proto ses rozhodl, že nás doprovodíš?“

„Tahle schůze nebude jako předchozí smlouvy,“ poznamenal. „Edurové už nejsou rozdělení. Král-zaklínač vládne neomezeně.“

„Ano, všechno se změnilo.“

„A tak Diskanar posílá Buruka Bledého.“

Seren si odfrkla a kopla zpátky do plamenů zbloudilé poleno, které se odkutálelo. „Špatná volba. Pochybuju, že zůstane střízlivej dost dlouho, aby se vzmohl na nějaký špehování.“

„Na Kalašské lože se vrhlo sedm kupeckých domů a osmadvacet lodí,“ zabručel Hull Beddikt a ohnul prsty.

„Já vím.“

„Diskanarova delegace bude tvrdit, že lov nebyl schválený. Zabíjení odsoudí. A vzápětí ho využijí k námitce, že stará smlouva je špatná a je nutné ji upravit. Za ztracený tuleně udělají nějaké velkorysé gesto – hodí Hannanu Mosagovi k nohám zlato.“

Seren mlčela. Nakonec měl pravdu. Hull Beddikt věděl, jak král Ezgara Diskanar uvažuje – nebo spíš jak uvažuje královský dvůr, což nebylo vždycky totéž – lépe než většina ostatních. „Určitě je v tom víc,“ prohodila po chvíli.

„Jak to?“

„Asi jsi ještě neslyšel, kdo vede delegaci.“

Mrzutě zabručel. „Hory o takových věcech nemluví.“

Seren kývla. „Představuje královy zájmy. Nifadas.“

„Dobře. První eunuch není žádný blbec.“

„Nifadas se bude o velení dělit s princem Quillasem Diskanarem.“

Hull Beddikt se k ní pomalu otočil. „To teda vystoupila hodně vysoko.“

„To ano. A za ty roky, co jsi naposledy zkřížil cestu jejímu synovi… Quillas se moc nezměnil. Královna ho drží na krátkém vodítku a u ruky má kancléře, který ho cpe sladkostmi. Povídá se, že hlavním investorem sedmi kupeckých domů, které chtějí změnit smlouvu, je sama královna.“

„A kancléř se neodváží opustit palác,“ dodal Hull Beddikt. Seren zaslechla opovržení. „A tak posílá Quillase. Chyba. Princ neví, co je rafinovanost. Ví, že sám nic neví a není moc chytrý, a proto podezírá všechny ostatní, zvlášť když mluví o něčem, čemu sám nerozumí. Nemůžeš vyjednávat s někým, kdo do toho tahá pocity.“

„To není žádné tajemství,“ opáčila Seren Pedak. A čekala.

Hull Beddikt plivl do ohně. „To je jim jedno. Královna ho pustila z vodítka. Quillas bude moct mlátit kolem sebe a neohrabaně urážet Hannana Mosaga. Je to čistá nafoukanost? Nebo chtějí opravdu vyvolat válku?“

„Nevím.“

„A čí příkazy přináší Buruk Bledý?“

„Nevím to jistě, ale radost z nich nemá.“

Oba se odmlčeli.

Před dvanácti lety svěřil král Ezgara Diskanar svému oblíbenému predovi gardy, Hullovi Beddiktovi, úlohu ochránce. Měl se vydat do severního pohraničí a dál. Za úkol měl studovat kmeny, které dosud přebývaly v horách a horských lesích. Ačkoliv byl Hull Beddikt nadaný válečník, byl také naivní. To, co považoval za výpravu za věděním, první kroky k mírovému spolunažívání, byla ve skutečnosti předehra dobyvačné války. Jeho podrobné zprávy o kmenech, jako byli Nerekové, Faraedové a Tarthenalové, si důkladně prošli přisluhovači kancléře Tribana Gnola. Z jeho líčení vyšťourali slabiny. A po něm následovaly války, mající za cíl zotročení a kruté vykořisťování.

A Hull Beddikt, jenž s těmito divokými kmeny navázal krevní pouta, byl toho všeho svědkem, viděl, v co se vlastně mění jeho nadšení. Dary, které nebyly dary, vyvolávající dluhy, dluhy vyměňované za zemi. Nebezpečné bludiště lemované kupci, obchodníky, lákadly falešných potřeb, dodavateli ničivých jedů. Na vzdor bylo odpovědí vyhlazení. Ztráta hrdosti, nezávislosti a soběstačnosti. Válka byla natolik nemilosrdná, uspěchaná a cynická, že tomu žádná čestná duše nemohla přihlížet. Zvlášť když ta duše byla za vše zodpovědná. Za vše.

A Nerekové Hulla Beddikta dodnes uctívali. Stejně jako půl tuctu dlužných žebráků, vše, co zbylo z Faraedů. A roztroušení potomci Tarthenalů, mohutní, opile se šourající z jedné krčmy do druhé ve slumech za městy na jihu, ještě se třemi vytetovanými čárami pod levým ramenem – stejným tetováním, jaké nosil i Hull.

Nyní seděl mlčky vedle Seren, oči upřené na skomírající plameny v ohništi. Jeden z jeho gardistů se vrátil do hlavního města s královou hůlkou. Ochránce přestal být ochráncem. A na jih se také nevrátil. Odešel do hor.

Seren ho poznala před osmi lety, den cesty od Vysoké pevnosti, kdy se změnil v divoké zvíře živící se odpadky.

A přivedla ho zpátky. Aspoň kousek cesty. Nakonec to ale bylo mnohem míň ušlechtilé, než to na první pohled vypadalo. Možná to mohlo být skutečně ušlechtilé gesto, kdybych ho tak strašně nezneužila.

Podlehla vlastním sobeckým potřebám, a v tom nebyla žádná sláva. Napadlo ji, jestli jí někdy odpustí. A pak ji napadlo, jestli si někdy odpustí sama.

„Buruk Bledý ví všechno, co potřebuju zjistit,“ poznamenal Hull Beddikt.

„Možná.“

„Poví mi to.“

Ze své vlastní vůle ne. „Bez ohledu na příkazy zůstává v téhle hře jen malým hráčem, Hulle,“ namítla. „Hlava kupeckého domu, příhodně umístěná v Traté, s pozoruhodnými zkušenostmi z jednání s Hiroty a Arapaji.“ A díky mně s legitimním průchodem na edurské území.

„Hannan Mosag za těmi loďmi pošle své válečníky,“ prohlásil Hull Beddikt. „Královniny zájmy v těch kupeckých domech asi pořádně utrpí.“

„Podle mého s tou ztrátou počítá.“

Muž vedle ní již nebyl naivní mladík jako kdysi. Stál už ale dlouho mimo složité pletichy a vražedné triky, které byly pro Ledeřany životní mízou. Seren cítila, jak se snaží prodrat mnoha vrstvami záměrů a plánů. „Pomalu vidím, kam tím míří,“ zabručel po chvíli, a bezútěšné zoufalství v jeho hlase bylo tak syrové, až se Seren odvrátila.

Hull pokračoval: „To je naše prokletí, že se pořád díváme dopředu. Jako kdyby se cesta před námi nějak lišila od té za námi.“

Ano, bude dobře si to připomenout pokaždé, když se ohlédnu.

Vážně bych toho měla nechat.

„Pět křídel je jako podlejzání,“ zamumlal ze své postele Tehol Beddikt. „Copak tě nikdy nenapadlo, jak je to divný? Pochopitelně by měl mít každý bůh trůn, ale nemělo by taky platit, že na každým trůně, vytvořeným pro nějakýho boha, někdo sedí? A když nesedí, kdo u všech všudy rozhodl, že stojí za to uctívat prázdný trůn?“

Bugg, sedící na trojnožce v nohách postele, přestal plést. Prohlížel si hrubou vlněnou košili, na níž pracoval, a kriticky přimhouřil oči.

Tehol zalétl pohledem ke svému sluhovi. „Jsem si celkem jistý, že mám levou ruku skoro stejně dlouhou jako pravou, pokud ne přesně stejně dlouhou. Proč trváš na týhle ješitnosti? Nemáš nadání, ani co by se za nehet vlezlo, v podstatě v ničem, když tak o tom uvažuju. Asi proto tě mám tak rád, Buggu.“

„Ani z poloviny tolik, jako milujete sebe,“ zabručel stařík a pokračoval v pletení.

„Nevidím důvod, proč se o tohle hádat.“ Povzdechl si a zakroutil prsty pod rozedranou pokrývkou. Vítr byl osvěžující, nádherně chladný, a přinášel jen slabý pach jižního pobřeží Smrdutin. Postel a stolička byly jediné kusy nábytku na střeše Teholova domu. Bugg stále spával dole, i přes hrozné parno, a nahoru chodil jenom tehdy, když potřeboval vidět na práci. Tehol si namlouval, že šetří lampový olej, protože když teď byly velryby vzácné, olej začínal být strašně drahý.

Natáhl se pro sušené fíky na zašlém talíři, který mu Bugg položil k posteli. „Další fíky. Takže mě čeká další ponižující cesta na veřejný záchodek.“ Nepřítomně žvýkal a pozoroval dělníky, šplhající jako opice po kupoli Věčného příbytku. Vyhlídku na vzdálený palác zvedající se v srdci Lederas získal čistou náhodou a o to víc ho těšila, zvlášť když nedaleké věže a mosty Třetího vrchu pýchu krále Ezgara Diskanara tak krásně rámovaly. „Věčný příbytek, to určitě. Věčně nedokončený.“

Kupole byla pro královské architekty takovou výzvou, že čtyři z nich během stavby spáchali sebevraždu a jeden zahynul tragickou – byť poněkud záhadnou – smrtí, když uvízl v odtokové rouře. „Sedmnáct let a pořád to není hotový. Jako kdyby to pátý křídlo úplně vzdali. Co myslíš, Buggu? Cením si tvýho odbornýho názoru.“

Buggova odbornost spočívala v přestavění ohniště v kuchyni dole. Dvaadvacet pálených cihel naskládaných v podstatě do krychle, a krychle by to i byla, kdyby tři cihly nepocházely z pobořeného mauzolea na místním hřbitově. Na to, jací byli pobožní prevíti, měli stavitelé hrobů zvláštní představy o tom, jaké by měly mít cihly rozměry.

V odpověď na Teholovu otázku Bugg vzhlédl a zamžoural.

Pět křídel paláce a kupole zvedající se z prostředka. Každé křídlo o třech poschodích, jenom to na pobřeží mělo postavené pouze přízemí a první poschodí. Práce byly pozastaveny, když bylo zjištěno, že jíl pod základy se tlačí na zdi, jako když se prsty zatínají do hroudy másla. Páté křídlo se propadalo.

„Štěrk,“ prohlásil Bugg a vrátil se k pletení.

„Cože?“

„Štěrk,“ zopakoval stařík. „Každých pár kroků navrtáte do jílu hluboký šachty, naplníte je štěrkem a udusáte. Uzavřete je a navrchu vybudujete základy. Když hlínu nic nezatěžuje, nemá důvod se hejbat.“

Tehol zůstal koukat. „Fajn. Kde jsi na to, u Blouda, přišel? A nevykládej mi, že jsi o to zakopl, když ses snažil usadit naše ohniště.“

Bugg zavrtěl hlavou. „Ne, to není tak těžký. Ale kdyby bylo, udělal bych právě tohle.“

„Vyvrtal díru? Jak hlubokou?“

„Až k podložní skále, samozřejmě. Jinak by to nefungovalo.“

„A naplnil ji štěrkem.“

„Pořádně bych ho tam namačkal, správně.“

Tehol zvedl fík, oprášil ho – Bugg se znovu přebíral v tom, co zbylo po trhu. A předstihl krysy a psy. „Z toho by bylo pořádný ohniště na vaření.“

„To by bylo.“

„Mohl bys vařit v klidu, protože bys věděl, že se ta kamenná deska nepohne, leda by bylo zemětřesení –“

„Ale ne, ta by zvládla i zemětřesení. Štěrk, jasný? Je poddajný.“

„Zajímavý.“ Tehol vyplivl semínko. „Co myslíš, měl bych dneska vstát z postele, Buggu?“

„Nemáte důvod –“ Sluha se zarazil, naklonil hlavu na stranu a přemýšlel. „No, možná máte.“

„Vážně? A tys mě s ním nechtěl zatěžovat.“

„Dneska ráno sem přišly tři ženy.“

„Tři ženy.“ Tehol se zadíval na nejbližší třetivršský most a na lidi a vozy, pohybující se po něm. „Neznám tři ženy, Buggu. A kdybych je znal, to, že všechny dorazily zároveň, by u mě vyvolalo spíš zděšení než nějakou nedbalou poznámku.“

„To jo, jenomže vy je neznáte. Ani jednu. Teda myslím. Aspoň pro mě to byly nový tváře.“

„Nový? To jsi je ještě nikdy neviděl? Ani na trhu? Ani na nábřeží?“

„Ne. Možná jsou z jinýho města, nebo možná z vesnice. Divný přízvuk.“

„A ptaly se na mě?“

„Ne tak docela. Chtěly vědět, jestli je tohle dům toho muže, co spává na střeše.“

„Jestli se na to musely ptát, tak jsou z nějaký blátivý díry. Co ještě chtěly vědět? Jaký máš vlasy? Co to máš na sobě, jak tam tak před nima stojíš? Nechtěly vědět i to, jak se jmenujou? Poslyš, nebyly to sestry? Neměly taky jako společný znak srostlý obočí?“

„To jsem si nevšiml. Jak si vzpomínám, byly hezký. Mladý a macatý. Ale vás to zřejmě nezajímá.“

„Sluhové by neměli myslet. Hezký. Mladý a macatý. Víš určitě, že to byly ženský?“

„To vím určitě. Ani eunuši nemají tak velký prsa, ani tak dokonalý, ani zdvižený tak vysoko, že si o ně mohly ty holky opřít bradu –“

Tehol najednou stál vedle postele. Nebyl si jistý, jak se tam dostal, ale měl pocit, že je to správné. „Už jsi dodělal tu košili, Buggu?“

Sluha opět zvedl své dílo. „Myslím, že ten rukáv prostě vyhrnu.“

„Nakonec bych mohl zase jednou vyrazit mezi lidi. Udělej uzly nebo co s tím děláš, a dej to sem.“

„Ale ještě jsem ani nezačal s kalhotama –“

„Na ty zapomeň,“ zarazil ho Tehol, ovinul si kolem boků prostěradlo, jednou, dvakrát, třikrát, a volný konec si zastrčil za pás na boku. Najednou se zarazil a tváří se mu mihl podivný výraz. „Buggu, pro Blouda, žádný další fíky, aspoň na chvíli, jasný? Kde vlastně jsou ty bohatě obdařený sestry?“

„V Červený uličce. U Hulda.“

„V díře, nebo na dvoře?“

„Na dvoře.“

„To už je něco. Myslíš, že Huldo zapomněl?“

„Ne. Ale tráví spoustu času při utápění.“

Tehol se usmál a začal si prstem třít zuby. „Vyhrává, nebo prohrává?“

„Prohrává.“

„Cha!“ Tehol si prohrábl vlasy a zaujal nedbalou pózu. „Jak vypadám?“

Bugg mu podal košili. „Jak se vám daří udržet si svaly, když nic neděláte, mi je záhadou,“ prohlásil.

„Beddiktovský znak, můj milý, smutný sluho. Měl bys vidět Bryse pod tou jeho zbrojí. Ale i on je drobeček ve srovnání s Hullem. Já jako prostřední syn pochopitelně představuju dokonalou rovnováhu. Důvtip, tělesná zdatnost a spousta nadání, odpovídající mýmu vrozenýmu půvabu. Když se to spojí s mou neobyčejnou schopností to všechno promarnit, tak před sebou vidíš hotovou dokonalost.“

„Hezký a dojemný proslov,“ pochválil ho Bugg.

„To byl, viď? Už bych měl být na cestě.“ Tehol cestou k žebříku mávl rukou. „Ukliď to tady. Večer budeme mít možná hosty.“

„Udělám to, jestli si najdu volnou chvíli.“

Tehol se zastavil nad zubatým okrajem v místě, kde se propadl kus střechy. „No ano, musíš mi uplíst kalhoty – budeš na ně mít dost vlny?“

„Teda, jednu nohavici bych mohl udělat celou nebo obě krátký.“

„Jak krátký?“

„Hodně krátký.“

„Udělej jednu nohavici.“

„Ano, pane. A pak nám budu muset najít něco k jídlu. A pití.“

Tehol se obrátil s rukama v bok. „Copak jsme neprodali skoro všechno kromě jedný postele a stoličky? Kolik toho musíš uklízet?“

Bugg přimhouřil oči. „Moc ne,“ přiznal. „Co chcete k večeři?“

„Něco, co potřebuje uvařit.“

„A má to být něco, co je lepší uvařený, nebo něco, co se musí uvařit?“

„To je jedno.“

„A co dřevo?“

„Nebudu jíst –“

„Na oheň.“

„Aha, no dobře. Nějaký najdi. Koukni na tu stoličku, na který sedíš – nepotřebuje přece všechny tři nohy, ne? Když nepomůže žebrání, je čas improvizovat. Jdu navštívit své tři osudy, Buggu. Modli se, ať se Bloud dívá na opačnou stranu, ano?“

„Jistě.“

Tehol začal slézat po žebříku a ve chvíli paniky zjistil, že zůstala jen jedna příčka ze tří.

Místnost v přízemí byla prázdná, jen u stěny byla stočená tenká matrace. Na desce na ohništi pod oknem do ulice stál jediný otlučený hrnec a na podlaze vedle ležely dvě dřevěné lžíce a misky. Dohromady elegantní strohost, pomyslel si Tehol.

Odhrnul ošuntělý závěs, který tu byl místo dveří, a připomněl si, že má Buggovi říci, aby z ohniště vyndal petlici. Stačí ji trochu vyleštit a dráteník Zubák by jim mohl dát jeden, dva dočíky. Vyšel z domu.

Ocitl se v uzounké uličce, tak úzké, že se jí musel protáhnout bokem a přitom ještě odkopávat smetí. Macatý ženský… škoda že jsem je neviděl, jak se tudy tlačí k mým dveřím. Pozvání na večeři nyní bylo zřejmě nezbytné. A jelikož je pozorný hostitel, může si vybrat místo s nejlepším výhledem, a až ty tři uvidí, jak se tváří potěšeně, budou to moci považovat za úsměv na přivítanou.

Ulice, na niž vylezl, byla prázdná, až na tři Nereky, matku a dvě děti smíšené krve, kteří si ve výklenku ve zdi naproti našli nový domov a zřejmě pořád jenom spali. Prošel kolem schoulené rodinky a odkopl krysu, která se objevila příliš blízko. Prokličkoval mezi dřevěnými bednami, naskládanými do výšky, takže téměř blokovaly konec ulice. Biriho skladiště bylo neustále přecpané a Biri považoval poslední kus Slepé ulice na této straně Quillasova kanálu za svůj soukromý pozemek.

Chalas, hlídač ve skladu, se rozvaloval na lavici na protější straně, kde Slepá ulice ústila na Žilkované náměstí, a kůží ovinutý kyj měl položený přes stehna. Krví podlité oči upřel na Tehola. „Hezká sukně,“ zabručel.

„Vyloženě jsi mě potěšil, Chalasi.“

„Bylo mi potěšením, Tehole.“

Tehol se zastavil s rukama v bok a rozhlížel se po přeplněném náměstí. „Město vzkvítá.“

„Na tom nejni nic novýho… až na posledně.“

„To bylo akorát menší cuknutí, co se celkovýho vlivu tejče.“

„Ne, když to vykládá Biri. Ještě pořád chce tvou hlavu nasolenou a v sudu hozeným do moře.“

„Biri odjakživa věděl, co dělat.“

Chalas zabručel. „Už je to pár tejdnů, co jsi byl dole. Zvláštní příležitost?“

„Mám schůzku se třema ženama.“

„Chceš můj kyj?“

Tehol se zadíval na otlučenou zbraň. „Nechci, abys zůstal bez ochrany.“

„Vodhání je můj obličej. Teda, kromě těch Nereků. Ty se dostali i přese mě.“

„Dělají potíže?“

„Ne. Vlastně likvidujou krysy. Ale znáš Biriho.“

„Líp než on sám. Připomeň mu to, Chalasi, jestli ho napadne dělat jim potíže.“

„Připomenu.“

Tehol se proplétal hemžením na náměstí. Ze tří stran se na ně otevíraly Dolní trhy; zvetšelejší sbírku neužitečných předmětů Tehol ještě neviděl. A lidé nakupovali jako šílení, jeden požehnaný den za druhým. Naše civilizace vzkvétá na hlouposti. A stačil jen drobet chytrosti, aby se mohl obchodník napojit na tu hloupou žílu a zhluboka nasávat z jejího bohatství. Uklidňující, ač poněkud depresivní. Taková je většina smutných pravd.

Dorazil na druhý konec náměstí a vstoupil do Červené uličky. Po třiceti krocích se ocitl před klenutým vchodem k Huldovi. Po zastíněném chodníku se dostal na sluncem ozářený dvůr. Před sebou měl půl tuctu plně obsazených stolů. Odpočinek pro blaženě nevědomé či pro ty, kteří neměli dost peněz na návštěvu díry v Huldově vnitřní svatyni, kde dnem i nocí probíhaly nejrůznější pochybné aktivity, jež se občas dostávaly na hranici uměleckého vyjádření absurdna. Další příklad toho, co jsou lidé ochotni zaplatit, pokud dostanou příležitost, pomyslel si Tehol.

Tři ženy u stolu v protějším rohu nebyly nápadné pouze tím, co bylo očividné – bylyť to jediné přítomné ženy – ale i spoustou dalších, méně patrných podrobností. Pěkné je… správné slovo. Pokud byly sestry, byly jimi jen v duchovní rovině a kvůli sdílené slabosti pro některou z forem bojového umění, vzhledem k jejich svalům a zabalené zbroji a zakrytým zbraním ležícím na hromadě u stolu.

Žena nalevo byla rusovlasá, ohnivé kadeře měla vybělené sluncem a v neochotných vlnách jí spadaly na široká ramena. Popíjela z hliněné láhve, opovrhujíc pohárkem, který byl donesen s láhví, či možná nechápajíc, k čemu slouží. Tváře jako její byly vidět na sochách hrdinek na kolonádě, výrazné, hladké a dokonalé. Oči měla modré a pohled kamenný, vyrovnaně lhostejný právě jako socha. Vedle ní se lokty o malý stůl opírala žena se stopou faraedské krve, vzhledem k medovému odstínu pleti a nepatrně zešikmeným tmavým očím. Vlasy měla tmavohnědé nebo možná černé a svázané na temeni, čímž vynikl její srdcovitý obličej. Třetí žena seděla shrbená na židli, levou nohu nataženou do strany, pravou neustále cukala – Tehol si všiml, že má moc hezké nohy, těsně ovinuté vydělanou kůží, která byla téměř bílá. Hlavu měla vyholenou a světlá kůže se jí leskla. Světle šedýma očima, posazenýma daleko od sebe, si líně prohlížela ostatní hosty. Konečně spočinula pohledem na Teholovi, stojícímu na prahu. Usmál se. Ona ohrnula nos.

Ze stínu opodál se vynořil Urul, Huldův vrchní šenkýř, a pozval Tehola dál.

Tehol došel tak blízko, jak se jen odvážil. „Vypadáš… dobře, Urule. Je tu Huldo?“

Urulova nechuť k mytí byla příslovečná. Hosté si objednávali velmi rychle a málokdy si od Urula nechávali dolít víno více než jednou. Nyní stál před Teholem, čelo se mu lesklo mastným potem a pohrával si se širokou šerpou kolem pasu. „Huldo? Ne, Bloud budiž pochválen. Je na Dolním chodníku u utápění. Tehole, ty ženský – jsou tady celý dopoledne! Děsí mě, jak se vždycky zamračej, když přijdu blíž.“

„Přenech je mně, Urule,“ prohlásil Tehol a odvážil se poplácat muže po vlhkém rameni.

„Tobě?“

„Proč ne?“ S tím si Tehol upravil sukni, zkontroloval si rukávy a vykročil mezi stoly. Zastavil se před třemi ženami a rozhlížel se po židli. Jednu si našel, přitáhl si ji a s povzdechem se posadil.

„Co chceš?“ zeptala se ta holohlavá.

„To jsem se chtěl zeptat já. Sluha mi řekl, že jste dneska ráno navštívily mý sídlo. Jsem Tehol Beddikt… ten, co spí na střeše.“

Všechny tři na něj upřely oči.

To by bohatě stačilo, aby schlípl i statný vojevůdce… ale já? Jenom trochu.

„Ty?“

Tehol se na holohlavou zamračil. „Proč se mě na to všichni pořád ptají? Ano, já. Podle tvýho přízvuku hádám, že jste z ostrovů. Já na ostrovech nikoho neznám. Takže neznám ani vás. Tedy, ne že bych vás rád nepoznal. Aspoň myslím.“

Rusovláska s třesknutím odložila láhev. „Udělaly jsme chybu.“

„To slyším nerad –“

„Ne,“ obrátila se holohlavá na svou společnici. „Tohle je jen předstírání. Měly jsme očekávat jistou míru… výsměchu.“

„Nemá kalhoty.“

Tmavooká dodala: „A má každou ruku jinak dlouhou.“

„To není pravda,“ bránil se Tehol. „Akorát mám jinak dlouhý rukávy.“

„Nelíbí se mi,“ trvala tmavooká na svém a zkřížila ruce na prsou.

„To ani nemusí,“ opáčila holohlavá. „Bloud ví, že s ním nechceme spát, nebo ano?“

„Jsem zdrcen.“

„To bys teprve byl,“ upozornila jej rusovláska s nepříjemným úsměvem.

„Spát s ním? Na střeše? Ty ses musela zbláznit, Šánd.“

„Jak může být nedůležitý, že se mi nelíbí?“

Holohlavá jménem Šánd si povzdechla a protřela si oči. „Poslouchej dobře, Hejun. Tohle je obchod. Občas to v obchodě nemá místo – to už jsem ti říkala.“

Hejun, stále sedící se založenýma rukama, zakroutila hlavou. „Tomu, kdo se ti nelíbí, nemůžeš věřit.“

„Samozřejmě že můžeš!“ vyhrkla Šánd a zamrkala.

„Mně se nelíbí jeho reputace,“ ozvala se třetí žena, dosud neoslovená jménem.

„Rissar.“ Šánd si znovu povzdechla. „Právě jeho reputace nás sem přivedla.“

Tehol tleskl. Jednou, dost hlasitě, aby tři ženy polekal. „Výborně. Rissar s rusými vlasy. Hejun s faraedskou krví. A Šánd bez vlasů. No,“ opřel se o stůl a vstal, „to mi stačí. Loučím se –“

„Sedni si!“

Zavrčení znělo natolik hrozivě, že se Tehol okamžitě znovu posadil a pod vlněnou košilí mu vyrazil na těle pot.

„To už je lepší,“ dodala Šánd již tišeji a předklonila se. „Tehole Beddikte, víme o tobě všechno.“

„Ano?“

„Dokonce i víme, proč se stalo to, co se stalo.“

„Vážně?“

„A chceme, abys to udělal ještě jednou.“

„To chcete?“

„Ano. Jenom tentokrát budeš mít kuráž to dokončit.“

„Budu?“

„Protože budeme tentokrát tvou kuráží my – já, Hejun a Rissar. Teď odsud zmizíme, než se vrátí ten posluhovač. Zakoupily jsme budovu. Promluvit si můžeme tam. Nesmrdí.“

„To je mi úleva,“ zabručel Tehol.

Ženy vstaly. On ne.

„Říkala jsem ti to,“ podotkla Hejun, obracejíc se k Šánd. „Nebude to fungovat. Už nic nezůstalo. Jen se na něj podívej.“

„Bude to fungovat,“ nedala se Šánd.

„Hejun má, žel, pravdu,“ prohlásil Tehol. „Nebude.“

„Víme, kam se poděly ty peníze,“ řekla Šánd.

„To není žádný tajemství. Z bohatství do chudoby. Přišel jsem o ně.“

Šánd ale zavrtěla hlavou. „Nepřišel. Jak jsem už říkala, my víme. A když si promluvíme…“

„Pořád opakujete, že něco víte,“ podotkl Tehol a pokrčil rameny.

„Jak jsi řekl, jsme z ostrovů,“ opáčila Šánd s úsměvem.

„Ale ne z těch ostrovů.“

„No pochopitelně – kdo by tam taky chodil? A na to jsi spolíhal.“

Tehol vstal. „Jak se říká, pět křídel je jako podlejzání. Dobře, koupily jste budovu.“

„Ty to uděláš,“ trvala Šánd na svém. „Protože pokud to vyjde najevo, Hull tě zabije.“

„Hull?“ Tehol se konečně mohl usmát. „Bratr o tom nic neví.“

Vychutnával si radost z toho, že je konečně vyvedl z rovnováhy. Konečně víte, jaký je to pocit.

„Hull by mohl znamenat problém.“

Brys Beddikt se nedokázal dívat na muže stojícího před ním. Jeho malá, klidná očka, téměř zakrytá růžovými faldy, jaksi nevypadala lidsky a byla tak nehybná, až měl finadd královské gardy dojem, že se dívá do očí hada. Límcovky, svinuté uprostřed poříční cesty, když má za pár dní začít pršet. Z horního toku řeky, třikrát delší, než je člověk vysoký, s hlavou opřenou o smyčky těla tlustého jako lidská paže. Střez se, vozko, který jsi natolik hloupý, aby ses přiblížil.

„Finadde?“

Brys se přinutil podívat na mohutného muže. „První eunuchu, nevím, jak odpovědět. Bratra jsem neviděl, ani jsem s ním nemluvil, celé roky. Ani nebudu doprovázet tuto delegaci.“

První eunuch Nifadas se odvrátil a nehlučně přešel k dřevěné židli s vysokým opěradlem za těžkým stolem, vévodícím jeho pracovně. Pomalu, nevzrušeně se posadil. „Jenom klid, finadde Beddikte. Tvého bratra Hulla si nesmírně vážím. Obdivuji jeho přesvědčení a plně chápu, co ho vedlo k jeho… rozhodnutí.“

„V tom případě, dovolíte-li, ho znáte mnohem lépe než já. Svého bratra – své bratry – v podstatě vůbec nechápu. Žel, tak tomu bylo odjakživa.“

Nifadas ospale zamrkal a kývl. „Rodiny jsou zvláštní, není-liž pravda? Můj stav mi přirozeně brání poznat větší množství podrobností v této věci. Nicméně mi to v minulosti umožnilo zachovat si jistý odstup, kdy jsem často pozoroval mechanismy takových zneklidňujících stavů s jasnou myslí.“ Znovu na Bryse upřel zrak. „Dovolíš mi několik poznámek?“

„Odpusťte, první eunuchu –“

Nifadas ho umlčel mávnutím baculaté ruky. „Není třeba. Byl jsem příliš troufalý. A nevysvětlil jsem svůj záměr. Jak víš, přípravy už hodně pokročily. Velká schůze se blíží. Dozvěděl jsem se, že Hull Beddikt se připojil k Burukovi Bledému a Seren Pedak na cestě k Hirotům. Dále jsem se doslechl, že Buruk je pověřen mnoha věcmi – pochopitelně žádný příkaz nepochází ode mne. Jinými slovy, je pravděpodobné, že jeho příkazy nejenže neodrážejí zájmy krále, ale dokonce by mohly přáním našeho Sira odporovat.“ Znovu zamrkal, pomalu, odměřeně. „Souhlasím, je to povážlivé. I nevítané. Mně jde o tohle. Hull možná… špatně pochopil…“

„Chcete říct, že si myslí, že Buruk jedná jménem krále Diskanara.“

„Správně.“

„V tom případě se bude snažit kupcovy plány zmařit.“

Nifadas si vzdychl na souhlas.

„Což,“ pokračoval Brys, „není samo o sobě špatné.“

„Pravda, samo o sobě to nemusí být špatné.“

„Leda byste chtěl, jako oficiální zástupce krále a formální hlava delegace, kupci zmařit plány vlastním způsobem. Zabránit tomu, aby Buruk u Edurů prosadil, co má za úkol.“

První eunuch naznačil úsměv. Nic víc, přesto Brys pochopil. Zalétl pohledem k oknu za Nifadasem. Za kalným, nerovným sklem plným bublinek vířila oblaka.

„To se Hullovi nebude líbit,“ řekl.

„Ne, na tom se shodneme. Pověz, finadde, co víš o té akvizitor Seren Pedak?“

„Znám jenom její pověst. Ale prý vlastní sídlo v hlavním městě. Ačkoliv jsem nikdy neslyšel, jestli ho navštěvuje.“

„Zřídkakdy. Naposledy před šesti lety.“

„Jméno má čisté,“ upozornil Brys.

„Pravda. Ale je nutné se zamyslet… nakonec slepá není. Ani nedůvtipná, jak jsem slyšel.“

„Předpokládám, že to je jen málokterý akvizitor, první eunuchu.“

„Správně. Inu, děkuji ti za čas, finadde. Pověz,“ dodal, pomalu vstávaje, čímž naznačil, že audience skončila, „usadil ses již jako královský šampion?“

„Docela dobře, první eunuchu.“

„To břímě někdo mladý a schopný jako ty tedy zvládne snadno?“

„Snadno ne. To bych rozhodně netvrdil.“

„Není příjemné, ale dá se zvládnout?“

„To je celkem přesný popis.“

„Jsi upřímný, Brysi. Jako jeden z královských rádců jsem se svou volbou spokojen.“

Přesto máš pocit, že mi to musíš připomínat. Pročpak asi? „Jsem poctěn královým rozhodnutím a pochopitelně i vaším, první eunuchu.“

„Nebudu tě již déle zdržovat, finadde.“

Brys kývl a odešel.

V duchu stále trochu toužil po starých časech, kdy byl pouhým důstojníkem palácové gardy. Když neměl politický vliv a krále vždy vídal jen z dálky, když stál se svými druhy v pozoru u zdi při oficiálních audiencích a setkáních. Jenomže cestou po chodbách mu došlo, že si ho první eunuch nezavolal kvůli úloze královského šampiona, nýbrž kvůli rodině.

Hull Beddikt. Ať se poděl kam se poděl, ať dělal co dělal, neustále ho strašil jako nějaký neklidný duch. Brys si vzpomínal na nejstaršího bratra v plném lesku strážce, s královou hůlkou za pasem. Poslední a přetrvávající obraz pro mladého, snadno ovlivnitelného chlapce, jímž tehdy býval. Ten okamžik s ním zůstal, výjev zamrzlý v čase, do něhož se vydával ve snech či chvílích zamyšlení, jako byla tahle. Namalovaný obraz. Bratři, muž a dítě, popraskaní a zažloutlí pod vrstvou prachu. On sám se jen podíval, jako cizinec, na chlapcův zbožňující výraz, vzhlédl k muži a pak honem uhnul pohledem, jak v něm hrdost vojáka v uniformě vyvolala podezření. Nevinnost byla čepelí slávy, ale oslepit dokázala z obou stran.

Řekl Nifadasovi, že Hulla nechápe. Jenomže ho chápal až příliš dobře.

A chápal i Tehola, ač snad jen o ždibec méně dobře. Odměna nezměřitelného bohatství byla nakonec chladná. Čistě jen hladová touha po tom bohatství, syčící žárem. Platilo to o celém lederském světě, byla to vada zlatého meče. Tehol na ten meč nalehl a zřejmě chtěl v klidu vykrvácet, pomalu a s vlídnou sebejistotou. Ať už svou smrtí usiloval o jakýkoliv odkaz, bylo to plýtvání časem, protože až ten den přijde, nikdo se na něj ani nepodívá. Nikdo se neodváží. A asi proto se tak usmívá.

Brysovi bratři vystoupili na vrchol už dávno – jak se ukázalo, příliš brzy – a nyní pomalu klouzali dolů k úpadku a smrti. A co vlastně já? Byl jsem jmenován královským šampionem. Považují mě za nejlepšího šermíře v říši. Myslím, že tady a teď stojím na nejvyšším vrcholu. Nebylo nutné tuto myšlenku dál rozvádět.

Dorazil na křižovatku ve tvaru T a odbočil doprava. Deset kroků před ním se ze dveří na chodbu vylévalo světlo. Když se ocitl naproti dveřím, zavolal ho kdosi zevnitř.

„Finadde! Pojď, honem.“

Brys se v duchu usmál a obrátil se. Udělal tři kroky do místnosti s nízkým stropem, prostoupené vůní koření. Bezpočet zdrojů světla vrhal nejrůznější barvy na nábytek a stoly plné náčiní, svitků a kádinek.

„Cedo?“

„Tady. Pojď se podívat, co jsem udělal.“

Brys se protáhl kolem skříně s knihami, postavené kolmo ke zdi, a za ní na stoličce dřepěl královský čaroděj. Vedle sebe měl šikmý stůl s vodorovnou policí vespod, přeplněný kolečky z leštěného skla.

„Co se z tebe stal královský šampion,“ podotkl Kuru Qan, „máš jiný krok, finadde.“

„Ani jsem si nevšiml, cedo.“

Kuru Qan se na stoličce otočil a zvedl zvláštní předmět. Dvě skleněné čočky, které u sebe přidržoval drátek. Cedova široká tvář byla za zvětšovacími čočkami ještě výraznější. Přidržel si předmět u obličeje a s pomocí šňůrek si ho upevnil před očima, které vypadaly obrovské. Zamrkal na Bryse.

„Jsi takový, jakého jsem si tě představoval. Výborně. Rozmazání zmenšuje důležitost. Nastoupí jasnost a mezi všemi důležitými věcmi dosáhne převahy. Na tom, co slyším, nyní záleží méně než na tom, co vidím. Perspektiva se posouvá. Svět se mění. Je to důležité, finadde. Velmi důležité.“

„Ty čočky ti vracejí zrak? To je nádhera, cedo!“

„Klíč spočíval v hledání řešení, které bylo opakem kouzel. Nakonec mi zrak ukradl pohled na prázdnou držbu. Skrze stejné médium jsem nemohl provést nápravu. Tato podrobnost zatím není důležitá. A modli se, aby nikdy nebyla.“

Ceda Kuru Qan nikdy nedebatoval jen o jedné věci. Aspoň tak to kdysi vysvětloval. Ač to většinu lidí rozčilovalo, Brys byl pokaždé okouzlen.

„Jsem první, komu svůj objev ukazuješ, cedo?“

„Pochopíš jeho důležitost lépe než ostatní. Šermíř, tančící s místem, vzdáleností a načasováním, se všemi materiálními pravdami. Musím učinit úpravy.“ Strhl si vynález z nosu, naklonil se nad něj a v obratných rukou se mu zamíhaly maličké nástroje. „Byl jsi v pracovně prvního eunucha. Pro tebe ne právě příjemný rozhovor. Prozatím nedůležitý.“

„Mám přijít do trůnního sálu, cedo.“

„Správně. Ne úplně naléhavé. Preda tě bude mít před sebou… brzy. První eunuch se vyptával na tvého nejstaršího bratra?“

Brys si povzdechl.

„Předpokládal jsem to.“ Kuru Qan vzhlédl se širokým úsměvem. „Tvé znepokojení ti zkazilo pot. Nifadas je v této chvíli přímo posedlý.“ Znovu si přiložil čočky k očím. Soustředil se na finaddovy oči – což bylo zneklidňující, protože se to ještě nikdy nestalo. „Kdo potřebuje špehy, když jeho nos vypátrá všechny pravdy?“

„Doufám, cedo, že s tím svým novým vynálezem nepřijdeš o své nadání.“

„Aha, chápu! Opravdu šermíř. Neztrácíš ze zřetele žádný smysl! Jaké měřitelné potěšení – ukážu ti to.“ Kuru Qan sklouzl ze stoličky, přistoupil ke stolu a do průsvitné kádinky nalil čirou kapalinu. Přidřepl si, zkontroloval hladinu a kývl. „Měřitelné, jak jsem si myslel.“ Zvedl kádinku ze stojanu, nalil obsah zpátky a olízl si rty. „Ale teď tě straší oba bratři.“

„Vím, co je to nejistota.“

„To je špatně! Důležité přiznání. Až s tebou preda skončí – a to nebude trvat dlouho – vrať se sem. My dva máme před sebou jistý úkol.“

„Dobře, cedo.“

„Čas na pár úprav.“ Znovu si sundal čočky. „Pro nás pro oba,“ dodal.

Brys se nad tím zamyslel a přikývl. „Takže později, cedo.“

Vyšel z čarodějova pokoje.

Nifadas a Kuru Qan stojí po boku krále Diskanara na jedné straně. Kéž by už neměl žádné jiné.

Trůnní sál byl pojmenován špatně, protože král právě přesouval sídlo královské moci do Věčného příbytku, kam konečně přestalo vznosnou střechou zatékat. Nyní tu zůstalo již jen několik málo ozdob včetně starého běhounu před stupínkem a stylizované brány klenoucí se nad místem, kde kdysi stával trůn.

Když dorazil Brys, byla v sále přítomna pouze jeho stará velitelka preda Unnutal Hebaz, jako vždycky nesmírně působivá, bez ohledu na vznešené prostředí. Byla o hlavu vyšší než většina žen, téměř stejně vysoká jako Brys. Měla světlou pleť, lesklé plavé vlasy, ale oči tmavě oříškové. Při Brysově příchodu se obrátila. Bylo jí čtyřicet, avšak stále byla neobyčejně krásná, což vrásky jenom podtrhovaly.

„Finadde Beddikte, jdeš pozdě.“

„Neplánované audience u prvního eunucha a cedy –“

„Máme jenom chvilku,“ přerušila jej. „Postav se ke zdi jako na stráž. Možná tě poznají, nebo by tě mohli považovat za mého podřízeného, vzhledem k tomu, jak bídné je tu osvětlení, co odnesli svícny. V každém případě budeš stát v pozoru a mlčet.“

Brys se zamračil. Postavil se do svého starého výklenku, čelem do sálu, a couvl do stínu, až rameny narazil na kámen. Preda si ho chvíli prohlížela, pak kývla a obrátila se ke dveřím v protějším rohu za stupínkem.

Aha, tahle schůzka patří druhé straně…

Dveře se rozletěly pod oplechovanou rukou a princův gardista, v přílbě a zbroji, ostražitě vstoupil. Meč měl dosud v pochvě, avšak Brys věděl, že Moroch Nevad ho dokáže tasit rychle jako blesk. A věděl také, že Moroch byl princův kandidát na královského šampiona. Taky by si to zasloužil. Moroch Nevad má nejen schopnosti, ale i chování… A i když jeho drzost Bryse nějakým nepopsatelným způsobem rozčilovala, zároveň mu ji záviděl.

Princův gardista se rozhlížel po sále, zaostřil na tmavé výklenky, včetně toho, kde stál Brys – ale bylo to jen na chvilku, zřejmě pouze vzal na vědomí přítomnost jednoho z prediných mužů – a nakonec upřel zrak na Unnutal Hebaz. Kývl a ustoupil stranou.

Vstoupil princ Quillas Diskanar. Za ním přicházel kancléř Triban Gnol. A dále dvě postavy, které Bryse překvapily. Královna Janall a její první choť Turudal Brizad.

U Blouda, celé to odporné hnízdo.

Quillas na Unnutal Hebaz vycenil zuby jako pes na konci řetězu. „Uvolnila jsi finadda Geruna Eberikta do Nifadasova doprovodu. Chci ho odvolat, predo. Vyber někoho jiného.“

Unnutal mluvila klidně. „Schopnosti Geruna Eberikta jsou nepopiratelné, princi Quillasi. Prvního eunucha volba potěšila.“

Stejně rozumným tónem promluvil i kancléř Triban Gnol: „Tvůj princ si myslí opak, predo. Sluší se, abys jeho názoru věnovala patřičnou úctu.“

„Princovy názory jsou jeho věc. Mě touto záležitostí pověřil jeho otec král. Ohledně toho, čeho si vážím, ti, kancléři, důrazně radím, abys svou výzvu stáhl.“

Moroch Nevad zavrčel a vykročil.

Preda natáhla ruku – ne k princovu gardistovi, ale k výklenku, kde stál Brys, a zastavila ho uprostřed kroku. Ten už měl v ruce meč a z pochvy ho vytáhl nejen rychle, ale i potichu.

Moroch zalétl pohledem k Brysovi a překvapení ustoupilo poznání. On měl meč vytasený jen zpola.

Královna se suše zasmála. „Nyní je rozhodnutí predy, že bude přítomen jen jeden gardista… vysvětleno. Přistup blíž, prosím, šampione.“

„To nebude nutné,“ ozvala se Unnutal.

Brys kývl a pomalu couvl. Přitom vrátil meč do pochvy.

Královna Janall nad prediným strohým příkazem jen zvedla obočí. „Milá Unnutal Hebaz, hodně si toho o sobě myslíš.“

„To není domýšlivost, královno. Královská garda se zodpovídá pouze králi a nikomu jinému.“

„Odpusť, když tuto zastaralou představu s radostí zpochybním.“ Mávla hubenou rukou. „Přednosti vždy hrozí, že se stane slabostí.“ Přistoupila k synovi. „Dej na radu matky, Quillasi. Bylo hloupé podrazit predě piedestal, protože se ještě nezměnil v písek. Trpělivost, můj milovaný.“

Kancléř si povzdechl. „Královnina rada –“

„Je hodna úcty,“ napodobil ji Quillas. „Jak si tedy přeješ. Jak si všichni přejete. Morochu!“

S osobním strážcem v závěsu princ vyrazil ze sálu.

Královna se laskavě usmívala, když říkala: „Predo Unnutal Hebaz, prosíme tě o prominutí. Tato schůzka není na náš popud, avšak syn naléhal. Od chvíle, kdy jsme se vydali na cestu, jsme se mu to s kancléřem snažili rozmluvit.“

„Leč marně,“ dodal kancléř s dalším povzdechem.

Preda nezměnila výraz. „Skončili jsme?“

Královna jí mlčky zahrozila prstem, pokynula prvnímu choti a při odchodu ze sálu se do něj zavěsila.

Triban Gnol se ještě na chvíli zdržel. „Blahopřeji, predo,“ pravil. „Finadd Gerun Eberikt byl vynikající volba.“

Unnutal Hebaz neříkala nic.

Ve chvilce byli s Brysem v sále sami.

Preda se obrátila. „Tvá rychlost, šampione, mi pokaždé spolehlivě vezme dech. Neslyšela jsem tě, jenom jsem… to předpokládala. Kdyby ne, byl by již Moroch mrtvý.“

„Možná, predo. I když jen proto, že mě nevzal pořádně na vědomí.“

„A Quillas by to mohl dávat za vinu jedině sobě.“

Brys mlčel.

„Neměla jsem tě zastavit.“

Brys se za ní díval, jak odchází.

Gerune Eberikte, ty chudáku.

Vzpomněl si, že s ním chce mluvit ceda, otočil se a také opustil sál. Nenechal po sobě žádnou krev. Věděl, že Kuru Qan uslyší úlevu v každém jeho kroku.

Když Brys dorazil, ceda čekal přede dveřmi do své pracovny a zřejmě si nacvičoval taneční kroky.

„Chvíle plné napětí?“ otázal se Kuru Qan, aniž by vzhlédl. „Nedůležité. Prozatím. Pojď.“

Padesát kroků chodbou, dolů po kamenných schodech, zaprášenými chodbami, a Brys uhádl, kam mají namířeno. Pokleslo mu srdce. O tomhle místě slyšel, ale zatím tu nikdy nebyl. Královský šampion zřejmě směl vstoupit i tam, kam obyčejný finadd nemohl. Tentokrát však byla tato výsada podezřelá.

Dorazili k těžkým dveřím obitým mědí. Byly celé zelené a porostlé mechem, nebyly na nich žádné značky ani zámek. Ceda se o ně opřel a dveře se s vrzáním a skřípěním otevřely.

Za dveřmi vedlo úzké schodiště nahoru na chodník zavěšený ve výši kolen nad podlahou na řetězech, spadajících až od stropu. Místnost byla kruhová a do podlahy byly do spirály zasazeny svítící dlaždice. Chodník končil u plošiny uprostřed místnosti.

„Rozechvělý, finadde? Zaslouženě.“ Kuru Qan vykročil před Brysem na chodník, který se prudce zhoupl.

„Snaha o rovnováhu je očividná,“ podotkl ceda s rozpaženýma rukama. „V kroku je třeba najít správný rytmus. Důležité a obtížné, že jsme tu jenom dva. Ne, nedívej se dolů na destičky – ještě nejsme připravení. Nejdřív na plošinu. Jsme tady. Postav se vedle mě, finadde. Podívej se se mnou na první destičku spirály. Co vidíš?“

Brys se zadíval na zářící dlaždici. Byla velká a ne zcela pravoúhlá. Na délku dvě ruce s roztaženými prsty a o něco méně na šířku.

Držby. Cedance. Věšticí komnata Kuru Qana. Po celé Lederas byli věštci z destiček, vykladači držeb. Jejich obrazy byly malé, jako zploštělé hrací kostky. Jen královský čaroděj vlastnil takovéhle destičky s neustále se měnícími obrazy. „Vidím mohylu na dvoře.“

„Aha, to tedy vidíš správně. Výtečně. Vyšinutá mysl by se v této chvíli odhalila, její vidění by otrávil strach a zloba. Mohyla, třetí z posledních destiček zbývajících z azathské držby. Pověz, co z ní cítíš?“

Brys se zamračil. „Nedočkavost.“

„Ano. Znepokojivé, souhlasíš?“

„Souhlasím.“

„Avšak Mohyla je silná, není to tak? Nevzdá se svých nároků. Ale zamysli se na chvíli. Něco tam pod hlínou se nemůže dočkat. A za poslední měsíc pokaždé, když jsem sem přišel, začínala spirálu tato destička.“

„Nebo ji končila.“

Kuru Qan naklonil hlavu na stranu. „Možná. Mozek šermíře chápe nečekané. Důležité? Uvidíme, že? Začíná, či končí. Tak. Jestli nehrozí, že se Mohyla vzdá, proč tato destička setrvává? Možná jsme jen svědky toho, co je, přičemž nedočkavost slibuje to, co bude. Děsivé.“

„Cedo, navštívil jsi azath?“

„Ano. Věž ani pozemek se nezměnily. Držba se projevuje neměnně a zdrženlivě. Nyní se podívej dál, finadde. Další?“

„Brána vytvořená rozevřenou tlamou draka.“

„Pátá v dračí držbě. Brána. Jaký má vztah k azathské Mohyle? Předchází jí, či následuje? Za svůj život vidím poprvé ve vzoru destičku z dračí držby. Jsme – či budeme – svědky významné události.“

Brys se po něm podíval. „Blížíme se k sedmému cyklu. To je významné. Znovu se má zrodit První říše. Král Diskanar bude přeměněn – ascenduje a přijme starodávný titul prvního císaře.“

Kuru Qan se schoulil. „Oblíbený výklad, ano. Ale skutečné proroctví je, finadde, poněkud… méně srozumitelné.“

Bryse cedova reakce polekala. Ani nevěděl, že oblíbený výklad by měl být srozumitelný. „Méně srozumitelné? A v čem?“

„,Král, jenž povládne za sedmého cyklu, bude přeměněn, a tak se stane znovuzrozeným prvním císařem.‘ Takhle to je. Avšak vyvstávají otázky. Přeměněn – jak? A znovuzrozen – v těle? První císař byl zničen spolu s První říší v jakési vzdálené zemi. Zdejší kolonie pak zůstaly osamocené. Žijeme v odloučení už hodně dlouho, finadde. Déle, než bys myslel.“

„Téměř sedm tisíc let.“

Ceda se usmál. „Jazyk se časem mění. Významy se překrucují. S každým přepisem se hromadí chyby. Dokonce i spolehliví strážci dokonalosti – čísla – lze v jediném neopatrném okamžiku důkladně změnit. Mám ti povědět, co si myslím já, finadde? Co bys řekl na můj názor, že některé nuly byly vynechány? Na začátku sedmého cyklu?“

Sedmdesát tisíc let? Sedm set tisíc?

„Popiš mi další čtyři destičky.“

Brys, trochu vyvedený z rovnováhy, byl nucen znovu se soustředit na podlahu. „Tuhle poznávám. Zrádce z prázdné držby. I tu další: Bílá vrána z Os. Třetí nepoznávám. Úlomky ledu, jeden vyčnívá ze země a v odraženém světle je stále jasnější.“

Kuru Qan si vzdychl a přikývl. „Sémě, poslední destička z ledové držby. Další neslýchaný zjev. A čtvrtá?“

Brys zakroutil hlavou. „Je prázdná.“

„Správně. Věštění se zastavuje. Možná je zablokováno událostmi, k nimž teprve dojde, volbami, které ještě nikdo neučinil. Nebo to možná značí začátek, změny probíhající právě teď v této chvíli. Vedoucí ke konci, což je poslední destička – Mohyla. Ojedinělá záhada. Jsem zmatený.“

„Viděl tohle ještě někdo, cedo? Bavil ses o tom slepém konci ještě s někým?“

„Byl o tom zpraven první eunuch, Brysi Beddikte. Aby na velké schůzi nebyl slepý vůči špatným znamením, jež by se tam mohla objevit. A teď ty. My tři, finadde.“

„Proč já?“

„Protože jsi králův šampion. Tvým úkolem je chránit jeho život.“

Brys vzdychl. „Pořád mě posílá pryč.“

„Znovu mu to připomenu,“ slíbil Kuru Qan. „Musí se vzdát své lásky k samotě nebo se naučit nikoho nevidět, když se podívá tvým směrem. Teď mi pověz, k čemu královna navedla syna ve starém trůnním sále.“

„Navedla? Tvrdila pravý opak.“

„Nedůležité. Pověz mi, co viděly tvé oči a co slyšely tvé uši. Pověz mi, Brysi Beddikte, co šeptalo tvé srdce.“

Brys se zadíval na prázdnou dlaždici. „Hull by mohl znamenat problém,“ zabručel hluše.

„To ti šeptalo srdce?“

„Ano.“

„Na velké schůzi?“

Brys přitakal.

„Jak?“

„Bojím se, cedo, že by mohl zabít prince Quillase Diskanara.“

V budově bývala v přízemí truhlářská dílna a nad ní slušná sbírka obytných místností s nízkým stropem, kam se chodilo po padacím schodišti. Průčelí bylo otočeno ke Quillasově kanálu u přístaviště, kde měl truhlář přebírat zásoby.

Tehol Beddikt obcházel rozlehlou dílnu. Všiml si děr v dřevěné podlaze, kde byly upevněny stroje, i háků na stěnách, určených pro nástroje, stále rozeznatelné podle vybledlých obrysů. Ve vzduchu byly dosud cítit piliny a mořidla a u stěny nalevo ode dveří dosud stál dlouhý pracovní stůl. A celá přední stěna byla sestavená z odstranitelných panelů. „Tohle jste koupily?“ zeptal se tří žen, stojících pod schodištěm.

„Majiteli se rozrůstaly obchody,“ vysvětlovala Šánd, „stejně jako rodina.“

„U kanálu… tohle místo muselo mít cenu…“

„Dva tisíce třetinek. Odkoupily jsme většinu jeho nábytku nahoře. Objednaly jsme si stůl, který doručili včera večer.“ Šánd posunkem zahrnula přízemí. „Tohle je celé tvoje. Navrhovala bych jednu nebo dvě stěny, aby zůstala volná chodba ode dveří ke schodům. Ta hliněná roura je kuchyňský odpad. Vymlátily jsme tu část, co vedla do kuchyně nahoře, protože čekáme, že nás čtyři bude krmit tvůj sluha. Záchod je vzadu na dvoře, vede do kanálu. Je tu taky studený sklep s vodotěsnou bednou na led, dost velkou, aby v ní mohla žít nerecká rodina.“

„Bohatý truhlář se spoustou volnýho času,“ zabručel Tehol.

„Má nadání,“ opáčila Šánd a pokrčila rameny. „Teď pojď za mnou. Kancelář je nahoře. Musíme si promluvit.“

„Tak to nevypadá,“ namítl Tehol. „Vypadá to, že všechno už je rozhodnutý. Umím si představit, jakou radost z toho bude mít Bugg. Doufám, že máte rády fíky.“

„Mohl by ses usadit na střeše,“ poradila mu Rissar se sladkým úsměvem.

Tehol zkřížil ruce na prsou a zhoupl se na patách. „Jestli to dobře chápu, tak mi nejdřív vyhrožujete, že prozradíte mý strašný tajemství, a pak mi nabídnete něco jako spolupráci v podniku, který jste se mi ještě ani neobtěžovaly vysvětlit. Už vidím, jak hluboký kořeny náš vztah v tak úrodný půdě zapouští.“

Šánd se zamračila.

„Co ho tak nejdřív zmlátit do bezvědomí?“ navrhla Hejun.

„Je to jednoduché,“ prohlásila Šánd a Hejunina návrhu si nevšímala. „Máme třicet tisíc třetinek a chceme, abys z nich udělal deset.“

„Deset tisíc trojek?“

„Deset vrcholů.“

Tehol na ni vytřeštil oči. „Deset vrchů. Deset milionů třetinek. Chápu, a co přesně si s těma penězma počnete?“

„Chceme, abys koupil zbytek ostrovů.“

Tehol si prohrábl vlasy a začal přecházet sem a tam. „Vy jste šílený. Začínal jsem se stovkou doků a málem jsem se zabil, než jsem vydělal jediný vrchol –“

„Jenom proto, že jsi byl lehkomyslný, Tehole Beddikte. Zvládl jsi to za jediný rok, ale pracoval jsi jenom den nebo dva v měsíci.“

„Jenomže ty dny byly vražedný.“

„Lháři. Ani jednou jsi nešlápl vedle. Ani jednou. Vstoupil jsi do obchodu, zase ho opustil a všechny jsi nechal za sebou. A oni tě za to uctívali.“

„Dokud jsi je všechny nepodrazil,“ dodala Rissar a usmála se ještě víc.

„Padá ti sukně,“ upozornila ho Hejun.

Tehol si upravil oděv. „Nepodrazil jsem je. Vyvoláváš hrozný představy. Vydělal jsem svůj vrchol. Nebyl jsem první, kdo ho kdy vydělal, akorát nejrychlejší.“

„Se stovkou doků. Se stovkou rovní by to možná bylo těžký, ale doků? Jako malá jsem vydělala sto doků každé tři měsíce při sbírání oliv a hroznů. Nikdo nezačíná s doky. Nikdo kromě tebe.“

„A my ti teď dáváme třicet tisíc třetinek,“ doplnila Rissar. „Spočítej si to, Beddikte. Deset milionů vrchů? Proč ne?“

„Jestli si myslíte, že je to tak snadný, proč si to neuděláte samy?“

„Nejsme tak chytré,“ přiznala Šánd. „A nedáme se tak snadno odradit. Zakoply jsme o tvou stopu, šly jsme po ní a tady jsme.“

„Žádnou stopu jsem nenechal.“

„Ne takovou, jakou uvidí většina, to je pravda. Ale jak jsem říkala, my se nenecháme odradit.“

Tehol pokračoval v přecházení. „Kupecký mýto uvádí hrubý příjem Lederas mezi dvanácti a patnácti vrcholama, pět dalších může být schovaných v –“

„Mezi těmi pěti je i ten tvůj jeden?“

„Můj byl odepsaný, nezapomeňte.“

„Poté, co všichni čůrali krev. Deset tisíc kleteb uvázaných k dokům na dně kanálu, všechny s tvým jménem.“

„Opravdu, Šánd?“ zeptala se překvapeně Hejun. „Možná bychom mohly získat práva na těžbu –“

„Pozdě,“ sdělil jí Tehol. „Dostal je Biri.“

„Biri je jenom zástěrka,“ zavrčela Šánd. „Práva máš ty, Tehole. Biri to možná ani neví, ale pracuje pro tebe.“

„Tuhle situaci jsem ještě nevyužil.“

„Proč?“

Tehol pokrčil rameny, ale zarazil se a zadíval se na Šánd. „Tohle jsi nemohla vědět.“

„Máš pravdu. Hádala jsem.“

Tehol vykulil oči. „S takovýma instinktama bys těch deset vrcholů mohla vydělat, Šánd.“

„Oklamal jsi všechny, protože jsi neudělal jediný špatný krok, Tehole Beddikte. Oni si nemyslí, že jsi svůj vrchol zakopal – už ne, když tak dlouho žiješ jako krysa pod molem. Ty jsi o něj opravdu přišel. Nikdo neví kde, ale přišel. Proto odepsali ztrátu, správně?“

„Peníze jsou podvod,“ odtušil Tehol a kývl. „Pokud nemáš v ruce démanty. Pak už to není jenom představa. Jestli chcete, holky, vědět, jak švindlovat ve hře, tak je to tohle. I když jsou peníze jenom představa, mají moc. Jenže to není skutečná moc. Jenom příslib moci. Ten příslib ale stačí, dokud všichni předstírají, že je to skutečnost. Přestanete předstírat a celý se to rozpadne.“

„Pokud nemáš v ruce démanty,“ dodala Šánd.

„Správně. Potom je ta moc skutečná.“

„Začal jsi to tušit, viď? A tak sis to chtěl vyzkoušet. A všechno se málem rozpadlo.“

Tehol se pousmál. „Představ si, jak jsem se lekl.“

„Nelekl,“ opravila ho Šánd. „Jenom sis uvědomil, jak nebezpečná může být představa ve špatných rukou.“

„Všechny jsou ve špatných rukou, Šánd. Včetně těch mých.“

„Proto jsi odešel.“

„A nevrátím se. Udělejte mi, co nejhoršího vás napadne. Prozraďte to Hullovi. Všechno to zničte. Co je odepsaný, nedá se zapsat zpátky. Na Mýtě jsou v tomhle dobrý. Vlastně spustíte konjunkturu. Všichni si vydechnou úlevou, když uvidí, že to nakonec byla jenom hra.“

„Tohle my nechceme,“ opravila ho Šánd. „Ty to pořád nechápeš. Až si koupíme zbytek ostrovů, Tehole, uděláme to stejně jako ty. Deset vrcholů… zmizí.“

„Zbortí se celá ekonomika!“

Teď všechny kývly.

„Jste fanatičky!“

„Horší,“ upřesnila Rissar, „jsme pomstychtivé.“

„Vy jste všechny míšenky, viďte?“ Nepotřeboval slyšet jejich odpověď, bylo to jasné. Ne každý míšenec musí vypadat jako míšenec. „Hejun má faraedskou krev. A vy dvě? Tarthenalskou?“

„Tarthenalskou. Lederas nás zničila. Teď my zničíme Lederas.“

„A,“ dodala ještě Rissar opět s úsměvem, „ty nám ukážeš jak.“

„Protože nenávidíš vlastní lidi,“ řekla Šánd. „Celou tu nenasytnou, chladnokrevnou bandu. Chceme ty ostrovy, Tehole Beddikte. Víme o zbytcích kmenů, které jsi poslal na ostrovy, co jsi koupil. Víme, že se tam schovávají a snaží se znovu vybudovat, co bylo ztraceno. Jenže to nestačí. Projdi se ulicemi tohohle města a pravdu budeš mít před očima. Udělal jsi to pro Hulla. Netušila jsem, že to neví – v tom jsi mě překvapil. Myslím, že bys mu to měl říct, víš.“

„Proč?“

„Protože se potřebuje uzdravit, proto.“

„Nemůžu.“

Šánd mu položila ruku na rameno. Z nečekaného projevu soucitu se Teholovi málem podlomila kolena. „Máš pravdu, nemůžeš. Protože oba víme, že to nebylo dost.“

„Pověz mu to po našem,“ přidala se Hejun. „Tehole Beddikte, udělej to tentokrát správně.“

Tehol se odtáhl a prohlížel si je, tři zatracené ženské. „Je to Bloudovo prokletí, že se vydal po cestách, po kterých už kdysi šel. Jenomže se bojím, že ta vaše vlastnost, jak se nenecháváte vyrušit, zaslepuje obě strany.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, Šánd, že Leder stojí na pokraji pádu – a nebude to moje vina. Najděte Hulla a zeptejte se ho – určitě je tam někde nahoře. Na severu. Víte, je docela zábavný, jak tak usilovně bojoval za váš lid, protože Leder všechny ty kmeny do jednoho spolknul. Protože když teď ví, co ví, bude bojovat znova. Jenomže tentokrát ne za kmen – ne za Tiste Edur. Tentokrát bude bojovat za Leder. Poněvadž, přítelkyně moje, ví, že v těch zatracených parchantech jsme narazili na sobě rovný. Tentokrát budou mít navrch Edurové.“

„Proč si to myslíš?“ chtěla vědět Šánd s nevěřícným výrazem.

„Protože oni tu hru nehrajou.“

„A co když se mýlíš?“

„To je možný. Ale na každej pád poteče krev.“

„Tak to Tiste Edur usnadníme.“

„Šánd, mluvíš o vlastizradě.“

Šánd stiskla rty do tenké čárky.

Rissar vyštěkla smíchem. „Pitomče. To děláme od začátku.“

Bloud mě vem, má pravdu. „Nejsem si jistý, jestli si houf barbarských edurských vládců povede líp.“

„Nemluvíme o tom, co je lepší,“ namítla Šánd. „Mluvíme o pomstě. Vzpomeň si na Hulla, na to, co mu udělali. Oplať jim to, Tehole.“

Nemyslím, že to Hull bude vidět takhle. Určitě ne. A to hodně, hodně dlouho. „Uvědomujete si, že jsem usilovně pracoval na rozvíjení netečnosti. Vlastně to neustále nese ovoce.“

„Ano, ta sukně moc nezakrývá.“

„Instinkty bych mohl mít kapku otupělý.“

„Lháři. Jenom hezky čekaly v pozadí, a ty to víš. Kde začneme, Tehole Beddikte?“

Tehol si povzdechl. „Dobrá. Nejdřív to hlavní: Pronajmeme přízemí. Biri potřebuje skladiště.“

„A co ty?“

„Já mám náhodou rád svůj dům a nehodlám ho opouštět. A pro všechny ostatní ještě pořád nehraju. Vy tři jste investorky. Tak odložte ty zatracený zbraně. Teď vedeme mnohem nebezpečnější válku. Před mým domem táboří nerecká rodina. Matka a dvě děti. Najměte je jako kuchařku a poslíčky. Pak zajděte na Kupecký mýto a nechte se zapsat. Děláte do nemovitostí, stavby a dopravy. Žádný další podniky nemáte. Zatím. Kolem pátýho křídla Věčnýho příbytku je k mání sedm pozemků. Budou laciný.“

„Protože se propadají.“

„Správně. A to my spravíme. Až to uděláme, čekám návštěvu královskýho stavitele a celou sbírku dalších architektů. Dámy, připravte se na zbohatnutí.“

Hledáte pevné místo? Vaší odpovědí je Buggův stavební podnik. Tedy, do doby, než celý svět spláchne potopa.

„Nemohly bychom ti koupit šaty?“

Tehol zamrkal. „Proč?“

Seren se dívala na zem. Pod ní se táhlo údolí s prudkými svahy porostlými lesem, nehybnou tmavou zelení. Stíny na samém dně se třpytila proudící voda. Edurové řeku nazývali Krev hor. Tis’forundal. Její vody rudly železným prachem. Stezka, po níž půjdou, řeku na mnoha místech křižuje.

Osamělý Tiste Edur dole jako by se vynořil přímo z karmínového toku a zamířil do kopce.

Jako kdyby věděl, že tu jsme.

Buruk Bledý si s touto cestou dával načas a nechal zastavit už chvíli po poledni. Vozy se na skalnatou, kluzkou cestu do údolí vydají až ráno. Opatrnost či opilá lhostejnost, výsledek byl stejný.

Vedle akvizitor stál Hull. Oba se dívali, jak se Edur blíží.

„Seren.“

„Ano?“

„V noci jsi plakala.“

„Myslela jsem, že spíš.“

Chvíli mlčel, než řekl: „Tvůj pláč mě pokaždý vzbudí.“

A blíž se neodvážíš, viď? „Kéž by tak tvůj vzbudil mě.“

„Určitě by ses vzbudila, Seren, kdybych brečel.“

A to mě má zbavit pocitu viny? Ukázala hlavou na Tiste Edur v dálce. „Poznáváš ho?“

„Ano.“

„Bude nám dělat potíže?“

„Ne, myslím, že ne. Myslím, že nás má doprovodit na hirotský území.“

„Urozený?“

Hull kývl. „Binadas Sengar.“

Seren zaváhala, pak se zeptala: „Řízl ses pro něj do masa?“

„Ano. Stejně jako on pro mě.“

Seren Pedak si přitáhla kožešiny těsněji k ramenům. Vítr nepolevil a nyní jeho poryvy zdola z údolí přinášely i vlhký pach tlení. „Hulle, bojíš se velké schůze?“

„Stačí mi jenom se ohlídnout, abych věděl, co nás čeká.“

„Jsi si tím tak jistý?“

„Koupíme si mír, ale pro Tiste Edur to bude nebezpečný mír.“

„Přesto to bude mír, Hulle.“

„Akvizitor, nakonec bys to měla vědět a pochopit mě. Chci to shromáždění rozehnat. Chci Edury vyprovokovat k válce s Lederas.“

Seren na něj zírala jako omráčená.

Hull Beddikt se odvrátil. „Nalož s tím, jak uznáš za vhodný,“ dodal.

KAPITOLA TŘI

Tváří ke světlu

zrazenému nocí

Otec stín

krvácí

neviděn, nevidoucí

ztracený

dokud jeho děti

nevkročí na poslední cestu

a v samotě bez

cizinců

se znovu neprobudí.

Modlitba Tiste Edur

Ticho, které se hodilo do husté, neproniknutelné mlhy. Černodřevová pádla byla vytažena z vody husté jako krev, jež nyní stékala v čůrcích a kapkách po leštěných držadlech a v chladném, nehybném vzduchu nakonec zasychala, nechávajíc po sobě stopy soli. Nedalo se dělat nic jiného než čekat.

Dcera Menandor toho rána přinesla znamení nevěštící nic dobrého. Tělo benedského válečníka. Nafouknutou mrtvolu spálenou kouzly, s kůží oloupanou neutišitelně hladovým mořem. Edurové, jejichž otroci mrtvolu našli, zahnali mouchy, rojící se se šustivým hřměním nad ní. Lederská kouzla. Válečník neměl pochvu ani zbroj. Byl na rybách.

Krátce po objevu vypluly z ústí řeky čtyři k’ortany. V první lodici seděl Hannan Mosag a jeho kádr k’risnan spolu s pětasedmdesáti zakrvenými válečníky. V dalších třech lodicích sedělo po stovce mužů. Nějakou dobu je nesl příliv. Brzy bylo jasné, že u pobřeží nevane vítr, a tak nechali trojúhelníkové plachty svinuté a vždy pětatřicet válečníků na každé straně lodi se chopilo pádel. Dokud nedal král-zaklínač pokyn zastavit.

Kolem čtyř nájezdnických lodic se sevřela mlha. Na dvacet máchnutí pádlem na všechny strany nebylo vidět nic. Trull Sengar seděl na lavici za Strachem. Odložil pádlo a uchopil nový, železem obitý oštěp, jejž mu věnoval otec. Věděl, že lederské lodě jsou blízko a unáší je proud stejně jako edurské lodice. Ty ale plně spoléhaly na plachty, takže do chvíle, než se zase zvedne vítr, nemohly nic dělat.

A Hannan Mosag zajistil, že žádný vítr nebude.

Po palubě se míhaly stínové přízraky, neklidně pobíhaly sem a tam, opírajíce se i o ruce s dlouhými drápy, jak se pohybovaly po čtyřech. Jako by se nemohly dočkat, až opustí omezené prostory lodice. Trull jich ještě nikdy neviděl tolik pohromadě a věděl, že jsou i na ostatních lodicích. Oni však Ledeřany zabíjet nebudou. K tomu si král-zaklínač zavolal někoho jiného. Trull ho už cítil. Čekal pod nimi. Ohromná trpělivost, vznášející se v hlubinách.

Hannan Mosag na přídi pomalu zvedl ruku. Trull se podíval za něj a zahlédl trup lederské sklizňové lodi, pomalu se vynořující z mlhy. Se skasanými plachtami a lucernami na tyčích, vrhajícími matně žluté světlo. A druhá loď, připoutaná k první silným lanem.

Průzračnou vodu všude kolem nich prořezávaly žraločí ploutve. A najednou byly ploutve pryč.

To, co číhalo v hlubině, vyplouvalo. Vynořovalo se to, neviditelné, z rozvlněné vody.

Chvilička, rozmazaný, nejistý tvar.

A křik.

Trull pustil oštěp a přitiskl si dlaně na uši – a nebyl sám, protože křik sílil, vycházel z bezmocných hrdel a měnil se v ječení. V mlze se zablýskla kouzla a zmizela.

Lederské lodě nyní byly všude kolem, avšak z toho, co se dělo na jejich palubách, nebylo nic vidět. Mlha ztmavla, kroutila se jako dým a z neproniknutelné temnoty se uvolnily pouze výkřiky, jako útržky hrůzy, svíjející se duše.

Zvuky se ozývaly v Trullově lebce a odolávaly veškerým pokusům je ztlumit. Stovky hlasů. Stovky stovek.

Ticho. Naprosté.

Hannan Mosag mávl rukou.

Bílý plášť mlhy se najednou ztratil. Vítr zvedl vlny, obloha byla jasně modrá a slunce pražilo.

Zmizely i černé emanace obklopující lederskou flotilu. Lodě se převalovaly ve vlnách a dohořelé lucerny se divoce zmítaly.

„Pádlovat.“

Hlas Hannana Mosaga zněl, jako by promluvil přímo vedle Trulla. Ten sebou trhl a vzápětí se, společně se všemi ostatními, sehnul pro pádlo. Opřel se bokem o okrajník a ponořil pádlo do vody.

Lodice poskočila. Ve chvilce už drželi listy pádel ve vodě a zastavovali u trupu jedné z lodí. Trull si všiml, že se čára ponoru změnila. Došlo mu, že náklad je pryč.

„Strachu,“ sykl. „Co se to tu děje? Co se stalo?“

Strach se obrátil a Trulla polekalo, jak je bledý. „To není nic pro nás, Trulle,“ prohlásil a zase se posadil rovně.

To není nic pro nás. Co tím myslel? A co je?

Na vlnách se pohupovali mrtví žraloci. Jejich mrtvoly byly roztrhané, jako by vybuchly zevnitř. Ve vodě se táhly pruhy lepkavé pěny.

„Vrátíme se,“ řekl Hannan Mosag. „Spusťte plachty, válečníci. Byli jsme svědky. Nyní musíme jít.“

Svědky – ve jménu Otce stína, cože?

Na palubách lederských lodí zapleskaly plachty a napjaly se.

Přízraky je doručí. Pro Soumrak, tohle není obyčejná ukázka síly. Tohle – tohle je výzva. Výzva tak nadutá, že překonává i lederské lovce a jejich hloupou, sebevražednou sklizeň kelnatých tuleňů. Když si to uvědomil, napadlo Trulla při pohledu na válečníky natáčející plachty cosi nového. Kdo z Ledeřanů by vědomě poslal posádky devatenácti lodí na smrt? A proč by s tím ty posádky vůbec souhlasily?

Zlato je prý pro Ledeřany vším. Ale kdo při zdravém rozumu by prahl po bohatství, když by znamenalo jistou smrt? Museli vědět, že neuniknou. Ale zase, co kdybych na ně nenarazil? Co kdybych nešel hledat nefrit právě na kalašskou pláž? Ne, teď byl nadutý on. Kdyby to nebyl Trull, byl by to někdo jiný. Zločin nemohl ujít pozornosti. Ten zločin neměl ujít pozornosti.

Byl zmaten stejně jako ostatní válečníci. Něco se tu zvrtlo. Pro Ledeřany i pro… nás. Pro Hannana Mosaga. Našeho krále-zaklínače.

Naše stíny tančí. Ledeřané i Edurové, tančí náš obřad – jenomže tyhle kroky já neznám. Otec stín ať mi odpustí, ale já se bojím.

K jihu vyplulo devatenáct lodí smrti a naše k’ortany míří k východu. Čtyři sta edurských válečníků, opět plujících v naprostém tichu.

Postarat se o přípravy bylo úkolem otroků. Benedova mrtvola ležela v písku na podlaze velké kamenné přístavby vedle citadely, aby vyschla. Oční důlky, uši, chřípí i otevřená ústa byly vyčištěny a srovnány měkkým voskem. Díry vyžrané do těla byly vyplněny směsicí hlíny a oleje.

Pod dohledem šesti edurských vdov byl nad jámu naplněnou uhlím, vykopanou vedle těla, postaven velký železný podnos. Na podnose ležely měděné mince a praskaly a lupaly, jak se na nich se syčením odpařovaly kapky vysrážené vody.

Udinaas dřepěl u jámy, dost daleko, aby na mince nepadal jeho pot – takové rouhání by pro neopatrného otroka znamenalo okamžitou smrt – a sledoval, jak mince tmavnou do kouřově černé barvy. Když se uprostřed každé objevil řeřavý bod, kleštěmi je zvedl z podnosu a poskládal je do řady na desky z vypálené hlíny – jedna deska pro každou vdovu.

Vdovy jedna po druhé poklekaly k deskám, menšími kleštěmi mince zvedly, otáčely se a pokládaly je na mrtvolu.

První přišel na řadu levý oční důlek. Zaprskalo to a zasyčelo a do vzduchu se zvedali kouřoví hádci, jak žena kleštěmi přitlačila a držela minci na místě, dokud se nespojila s tělem, takže už nikdy nespadne. Pak pravý oční důlek, nos, čelo, líce, tak, aby se mince dotýkaly.

Když bylo pokryto tělo zepředu a z boků, včetně končetin, na mincemi obloženou mrtvolu se nalil rozpuštěný vosk. Poté, co vychladl, se mrtvola obrátila a následovaly další mince, dokud nebylo obaleno celé tělo kromě chodidel a dlaní. Navrch se nalil další vosk.

Vytvoření měděné obšívky zabralo skoro celý den a již se téměř stmívalo, když Udinaas konečně vyklopýtal z přístavku, s hlavou skloněnou se zastavil a čekal, až mu chladný vzduch vysuší pot na těle. Odplivl si, aby z úst dostal odpornou pachuť ohořelého, hnijícího masa ve vzduchu rozpáleném jako v peci. Zápach spálených vlasů. Ani sebevětším množstvím vonného oleje a oškrabováním ze sebe nedostane to, co mu proniklo do pórů. Potrvá několik dní, než se odporné, nasládlé pachuti v ústech zbaví.

Zadíval se na zem pod nohama. Rameno ho ještě bolelo po nuceném léčení, jež provedla Uruth. Od té doby neměl příležitost s Péřovou čarodějkou mluvit.

Svým pánům nic nevysvětloval. A oni se ho příliš nevyptávali. Jen pár otázek, a jeho neohrabané, nicneříkající odpovědi je zřejmě uspokojily. Napadlo ho, zda byla Uruth stejně lhostejná i při výslechu Péřové čarodějky. Tiste Edur si otroků všímali málokdy a téměř je nechápali. Takové chování bylo pochopitelně výsadou dobyvatelů a osudem porobených bylo jejich přehlížení trpět.

Nicméně identita přetrvávala na osobní úrovni. Svoboda byla jen rozedranou sítí, přehozenou přes spoustu menších, dobrovolně přijatých pout. Pokud o ně otrok přišel, téměř nic se nezměnilo, snad jen uklidňující klam ideálů. Mysl je připoutaná k egu, ego k tělu, tělo ke krvi. Podle vůle Blouda jsme mřížemi klecí a to, co se třepetá uvnitř, zná jedinou svobodu, jíž je smrt.

Dobyvatelé odjakživa předpokládají, že si podrobují identitu. Pravdou však je, že identitu je možné zabít pouze zevnitř, a i tohle gesto je pouhým přízrakem. Odloučení mívá mnoho dětí a rozpad osobnosti je pouze jedním z nich – nicméně jeho cesta je jedinečná, protože začíná tehdy, když odejde identita.

Z budovy za ním zazněl truchlozpěv s edurskou intonací žalu. Hu, hu, hu, hu… Z toho zvuku Udinaase pokaždé zamrazilo. Jako cit narážející znovu a znovu na zeď. Hlas lapených. Hlas přemožený pravdami světa. Pro Edury se žal netýkal ani tak ztráty jako toho být ztracen.

Tohle vzejde z toho, když žijete sto tisíc let?

Vdovy vyšly, obklopovaly mrtvolu vznášející se ve výši pasu na hustých, vířících stínech. Tělo z měděných mincí. Jediné použití, jež měli Edurové pro peníze. Měď, cín, bronz, železo, stříbro a zlato byly zbrojí mrtvých.

To je aspoň poctivé. Ledeřané používají peníze k tomu, aby si koupili opak. Tedy, ne tak docela. Spíš iluzi opaku. Majetek jako zbroj pro živé. Tvrz, pevnost, citadela, věčně bdělá armáda. Avšak nepříteli na ničem z toho nezáleží, protože nepřítel ví, že jste bezbranní.

„Hu, hu, hu, hu…“

Nastala hodina Dcery Šeltaty Lor, kdy všechny hmotné věci začínají být nejisté, rozmazané ústupem světla, kdy vzduch ztrácí průzračnost a odhaluje smítka a zrnka, nedokonalosti světla i tmy, jindy dokonale zakryté. Kdy se ukazuje, že trůn je prázdný.

Proč neuctívat peníze? Odměna je aspoň zřejmá a okamžitá. Ale ne, to je zjednodušení. Lederská víra je rafinovanější, její etika je svázána s vlastnostmi a zvyky sloužícími získávání bohatství. Píle, diciplína, tvrdá práce, optimismus, zosobnění slávy. A zlo je odpovídající: lenost, zoufalství a anonymita porážky. Svět je dost krutý, aby oddělil jedno od druhého, a nenechává místo pro pochybnosti či dvojznačnost. Tak se z víry může stát pragmatismus a pragmatismus je chladný jako zlato.

Bloude, udělej našeho boha chladným, abychom mohli jednat bez omezení. Vhodná lederská modlitba, ačkoliv ji nikdo tak troufale nevyslovuje. Péřová čarodějka řekla, že každý uskutečněný čin je jako modlitba, čímž je v průběhu dne poslouženo celému houfu bohů. Víno, nektar a rezlistí a následné opojení jsou prý modlitbou ke smrti. Odplata je modlitbou k démonům spravedlivosti. Uzavření obchodní dohody je podle ní slabý úsměv, modlitba k našeptávači iluzí. Úspěch jednoho se nakonec rodí ze ztráty druhého. Hra hraná oběma rukama.

„Hu, hu, hu, hu…“

Otřásl se. Z promočené haleny mu do těla pronikl chlad.

Od moře zazněl výkřik. K’ortany se vracely. Udinaas se vydal k domu Sengarů. Tomad Sengar a jeho žena Uruth vyšli ven a Udinaas padl na kolena a čelo přitiskl k zemi, dokud neprošli kolem. Pak vstal a spěchal do domu.

Mědí obalená mrtvola bude umístěna do provrtaného kmene černodřevu a otvor uzavřou cedrové kotouče. Za šest dní bude kláda pohřbena v jednom z tuctu posvátných hájů v lese. Do té doby bude pokračovat truchlení. Při tom strohém, strašlivém kvílení se budou vdovy střídat.

Udinaas prošel do malého výklenku, kde měl svůj slamník. Lodice budou vplouvat jedna po druhé do kanálu v zrnitém polosvětle. Jistě uspěly. Vždycky uspějí. Posádky devatenácti lederských lodí už jsou mrtvé – tentokrát nebyli vzati žádní otroci. Urozené ženy a otcové, stojící na obou březích kanálu, své válečníky vítali mlčením.

Mlčením.

Protože se stalo něco strašného.

Udinaas si lehl na záda, oči upřel na šikmý strop a cítil, jak se mu podivně stahuje hrdlo. V návalu krve zaslechl pod srdečním tepem slabou ozvěnu. Dvojitý tep. Hu hu. Hu hu. Hu hu. Hu hu…

Kdo jsi? Na co čekáš? Co ode mě chceš?

Trull vylezl na molo. V pravici třímal chladné ratiště oštěpu, a když odcházel od vody, aby se postavil vedle Stracha, železná patka zbraně vykřesávala na dláždění jiskry. Naproti nim asi pět kroků daleko stáli Tomad s Uruth. Rhulada nebylo nikde vidět.

A vlastně ani Majen, uvědomil si Trull.

Všiml si, že Strach prohlíží dav shromážděný na uvítanou. Jeho výraz se nezměnil, avšak přistoupil k Tomadovi.

„Majen je v lese s ostatními pannami,“ vysvětlil mu Tomad. „Sbírají morok. Hlídají je Theradas, Midik a Rhulad.“

„Můj synu.“ Uruth přistoupila blíž a zapátrala v jeho obličeji. „Co udělal?“

Strach potřásl hlavou.

„Zemřeli beze cti,“ ozval se Trull. „Ruku, která doručila smrt, jsme neviděli, ale byla… příšerná.“

„A sklizeň?“ chtěl vědět Tomad.

„Tu, otče, sebrala tatáž ruka.“

Uruth se v očích mihl hněv. „To nebylo žádné plné odhalení. To bylo vyvolání démona.“

Trull se zamračil. „Tomu nerozumím, matko. Byly tam stíny –“

„A temnota,“ skočil mu do řeči Strach. „Z hlubin… temnoty.“

Zkřížila ruce na prsou a odvrátila zrak. Trull ještě nikdy neviděl Uruth tak rozčilenou.

I on sám byl stále neklidnější. Plné tři pětiny Tiste Edur čarovalo. Množství úlomků z roztříštěné chodby Kurald Emurlahn. Moc stínu měla spoustu chutí. Ze synů Uruth se stezkou kouzel vydal pouze Binadas. Přesto Trull Strachova slova pochopil. Nakonec každý Tiste Edur rozuměl svým lidem, ať už kouzla sesílal, či nikoliv.

„Matko, kouzla Hannana Mosaga nebyla z Kurald Emurlahn.“ Nemusel vidět, jak se tváří, aby si uvědomil, že pravdu pochopil jako poslední. Zaškaredil se. „Odpusť mi ta hloupá slova –“

„Hloupé bylo jen vyslovit je nahlas,“ pravila Uruth. „Strachu, vezmi Trulla a Rhulada. Zajděte do Kamenné mísy –“

„Nech toho. Hned.“ Tomad mluvil tvrdě a tvářil se zachmuřeně. „Strachu. Trulle. Vraťte se do domu a počkejte tam na mě. Uruth, postarej se o potřeby vdov. Padlý válečník čelí prvnímu soumraku mezi svými. Je třeba ho usmířit.“

Trull si chvíli myslel, že se matka vzepře. Ona však jen stiskla rty a s kývnutím odešla.

Strach pokynul Trullovi a společně zamířili k domu. Otce nechali stát u kanálu.

„Jsou to těžké časy,“ poznamenal Trull.

„Je nutné,“ zeptal se Strach, „abys stál mezi Rhuladem a Majen?“

Trull zavřel ústa. Byl příliš vyvedený z rovnováhy, než aby dokázal bratra odrazit něčím odzbrojujícím.

Strach vzal jeho mlčení za odpověď. „A když stojíš mezi nimi, ke komu jsi obrácen čelem?“

„Promiň, Strachu. Tvou otázku jsem nečekal. Ptáš se, jestli to je nutné. Moje odpověď zní: Nevím.“

„Aha, chápu.“

„Jeho naparování mě… rozčiluje.“

Strach mlčel.

Došli ke dveřím. Trull se na bratra zadíval. „Strachu, co je to ta Kamenná mísa? Ještě nikdy jsem o ní neslyšel –“

„Na tom nezáleží,“ uťal ho Strach a vstoupil.

Trull se zastavil na prahu. Prohrábl si vlasy, obrátil se a zadíval se přes volné prostranství. Ti, kdo přišli přivítat válečníky, byli pryč, a válečníci ostatně také. Hannan Mosag a jeho kádr k’risnan nebyli nikde k vidění. Zůstala jen osamělá postava. Tomad.

Copak se od ostatních tolik lišíme?

Ano. Protože král-zaklínač požádal o Tomadovy syny. Aby se vydali za vidinou.

Udělal z nás své sluhy. Ale… je pánem on?

Ve snu Udinaas klečel v popelu. Byl pořezaný a krvácel. Na rukou. Na nohou. Popel se mu hladově zažíral do ran. Hrdlo měl stažené, až lapal po dechu. Jak se škrábal na nohy, chňapal po vzduchu. Pak tam stál a kymácel se – a obloha zařvala a ze všech stran se na něj vrhla.

Oheň. Ohnivá bouře.

Zaječel.

A opět se ocitl na kolenou.

Kromě jeho přerývaného dýchání nebylo slyšet nic. Zvedl hlavu. Bouřka skončila.

Postavy na pláni. Jdou a za nimi se převaluje prach jako pláště vlající ve větru. Jsou probodané zbraněmi. Údy visí z útržků šlach a svalů. Nevidoucí oči a tváře zkřivené ustrašeným poznáním – spatřivše vlastní smrt – nevnímající jeho přítomnost, když pochodují kolem.

Udinaas pociťuje nesmírnou ztrátu. Žal, pak hořký šepot zrady.

Za tohle někdo zaplatí. Někdo zaplatí.

Někdo.

Někdo.

Nebyla to jeho slova, myšlenky patřily jinému, ale hlas v jeho lebce – ten hlas byl jeho vlastní.

Poblíž prošel mrtvý válečník. Vysoký, s černou pletí. Meč mu uťal většinu obličeje. Kost se leskla, protkaná červenými prasklinkami po prudkém nárazu.

Rychlý pohyb.

Na spánek Udinaasovi dopadla kovem obalená pěst. Vystříkla krev. Ocitl se na zemi v oblaku šedého popela. Zamrkal ve spalujícím ohni.

Cítil, jak se mu oplechované prsty svírají kolem kotníku. Nohou mu krutě škubly vzhůru.

Válečník ho někam vlekl.

Kam jdeme?

„Paní je drsná.“

Paní?

„Je drsná.“

Čeká na nás na konci cesty?

„Ona ne.“

Udinaas se zkroutil a uviděl brázdy, které při vlečení vyrýval v popelu. Stopa se táhla až k obzoru. A z rýhy se vylévala černá krev. Jak dlouho mě vleče? Koho zraňuji?

Dusot kopyt.

„Paní přichází.“

Udinaas se převrátil na záda a snažil se zvednout hlavu.

Pronikavý skřek.

Do válečníka, jenž za sebou táhl Udinaase, udeřil meč. Přeťal jej vpůli. Ruka od kotníku odpadla a Udinaas se přetočil na bok. Kolem produsala železem okovaná kopyta.

Paní oslepivě bíle zářila. Meč se jí v ruce mihotal jako blesk. V druhé ruce svírala dvojhlavou sekeru, z níž kapalo cosi roztaveného. Kůň –

Nic než kosti spojené ohněm.

Obrovské zvíře-kostra pohodilo hlavou a otočilo se. Žena měla plochou, beztvarou zlatou masku. Účes z prohnutých zlacených šupin se jí zvedal kolem hlavy jako peří. Pozvedla zbraně.

A Udinaas se jí díval do očí.

Ucukl, vyškrábal se na nohy a rozběhl se.

Za ním zaduněla kopyta.

Dcera úsvit. Menandor –

Před ním leželi válečníci, kteří šli s tím, jenž ho táhl. Rány jim olizovaly plameny a z roztrhaných těl stoupal tmavý kouř. Nikdo se nepohnul. Pořád umírají, že? Znovu a znovu. Pořád umírají –

Rozběhl se. Do pravého ramene ho udeřila stěna z hřebenovité kosti a otočila ho ve vzduchu. Dopadl na zem a kutálel se.

Hleděl do zvířeného prachu, za nímž se točila obloha.

V prachu se objevila postava a na prsa mu došlápla noha v holínce.

Když promluvila, hlas zněl jako sykot tisíce hadů. „Krev locqui wyvala… a tělo otroka. Které srdce si, smrtelníku, vybereš?“

Nedokázal popadnout dech. Noha zvyšovala tlak a drtila mu hrudník. Snažil se ji sundat.

„Ať tvá duše odpoví. Než zemřeš.“

Vyberu si… to, které mám odjakživa.

„Odpověď zbabělce.“

Ano.

„Zůstává než chvilka. Aby sis to rozmyslel.“

Uzavírala se kolem něj temnota. V popelu, který mu plnil ústa, cítil krev. Wyval! Vyberu si wyvala!

Noha sklouzla dolů.

Za provaz, jejž nosil místo opasku, ho uchopila ruka v kovové rukavici. Prsty se sevřely a jeho to zvedlo ze země. Prohnul se, hlava se mu zvrátila dozadu. Svět se mu obrátil vzhůru nohama. Zvedala ho, až se kyčlemi opíral o vnitřní stranu jejích stehen.

Z břicha mu servala halenu. Strhla mu bederní roušku. Sevřely se kolem něj studené, železné prsty.

Zasténal.

A byl vtlačen dovnitř.

Oheň v krvi. Bolest v kyčlích a bedrech, jak ho jednou rukou pořád dokola přizdvihovala.

Dokud nedostal křeč.

Pustila ho a on tvrdě dopadl na zem.

Neslyšel ji odcházet.

Neslyšel nic. Nic než dvě srdce v sobě. Jejich tlukot se neustále přibližoval.

Po nějaké době si k Udinaasovi kdosi přidřepl.

„Dlužníku.“

Někdo zaplatí. Téměř se zasmál.

Ruka na rameni. „Udinaasi. Kde to jsme?“

„Nevím.“ Otočil hlavu a podíval se do vylekaných očí Péřové čarodějky. „Co říkají destičky?“

„Nemám je.“

„Soustřeď se na ně. Vylož je v duchu.“

„Co o těchhle věcech víš, Udinaasi?“

Pomalu se posadil. Bolest byla pryč. Pod vrstvou popela neměl modřiny, dokonce ani jediný škrábanec. Stáhl si halenu, aby si zakryl klín. „Nic.“

„Nepotřebuješ věštit, abys zjistil, co se právě stalo,“ podotkla Péřová čarodějka.

Usmíval se hořce. „Já ano. Úsvit. Nejobávanější z edurských dcer. Menandor. Byla tady.“

„Tisteedurští bohové nenavštěvují Ledeřany –“

„Mě ano.“ Odvrátil zrak. „Ona, ehm, mě využila.“

Péřová čarodějka vstala. „Posedla tě wyvalí krev. Jsi postižen vidinami, dlužníku. Šílenstvím. Sny, že jsi víc než muž, jakého vidí všichni ostatní.“

„Podívej se na těla kolem nás, Péřová čarodějko. Rozsekala je na kusy.“

„Jsou mrtví už dávno.“

„Ano, ale pořád chodí. Vidíš tu stopu – jeden z nich mě vlekl a tohle je moje stopa. A támhle to udělala kopyta jejího koně.“

Ona se ale nedívala, místo toho upírala zrak na Udinaase. „Tento svět sis vytvořil sám,“ řekla. „Jsi posedlý falešnými vidinami.“

„Vylož destičky.“

„Ne. Tohle místo je mrtvé.“

„Krev wyvala je živá, Péřová čarodějko. Krev wyvala nás poutá k Tiste Edur.“

„To není možné. Wyvalové jsou zplozenci eleintů. Jsou to dračí podvraťáci, a dokonce ani draci je nedokážou ovládat. Jsou ze stejné držby, ale divocí.“

„Viděl jsem bílou vránu. Na pobřeží. To jsem ti přišel říct, doufal jsem, že se k tobě dostanu dřív, než vyložíš destičky. Chtěl jsem ji zahnat, ale ona se mi vysmála. Když jsi byla napadena, myslel jsem, že to je Bílá vrána. Copak to nechápeš? Bílá, tvář Menandor, tvář Úsvitu. To nám ukazují Osy.“

„Nenechám se spolknout tvým šílenstvím, dlužníku.“

„Žádala jsi mě, abych lhal Uruth a ostatním Edurům. Udělal jsem, co jsi chtěla, Péřová čarodějko.“

„Ale teď tě dostal wyval. A brzy tě zabije. Dokonce ani Edurové nic nezmůžou. Jakmile si uvědomí, že jsi opravdu otrávený, vyříznou ti srdce.“

„Bojíš se, že se ze mě stane wyval? To mě tedy čeká?“

Zavrtěla hlavou. „Tohle není polibek převtělence, Udinaasi. Je to nemoc, která napadá mozek. Otravuje čistou krev tvých myšlenek.“

„Opravdu jsi tu, Péřová čarodějko? Tady, v mém snu?“

S tou otázkou její postava zprůsvitněla, zavlnila se a rozletěla jako písek hnaný větrem.

Udinaas byl opět sám.

Copak se nikdy neprobudím?

Pohyb na obloze po jeho pravici ho přiměl se otočit.

Draci. Dvě desítky draků, vezoucích se na vzdálených proudech těsně nad nezřetelným obzorem. A kolem nich se jako komáři hemžili wyvalové.

Udinaas náhle cosi pochopil.

Letí do války.

Mrtvolu pokrývalo listí moroku. V příštích dnech začne listí tlít, do jantarového vosku pustí namodralý odstín a mincemi pokryté tělo vespod bude rozmazané, jako by bylo obalené ledem. Stín ve vosku, navěky obklopující benedského válečníka. Útočiště pro bludné přízraky uvnitř vyhloubeného kmene.

U mrtvého stál Trull. Černodřevová kláda se teprve připravovala v neosvětlené budově vedle citadely. Živé dřevo odolávalo rukám, které chtěly změnit jeho tvar. Ale milovalo smrt, takže se nechalo přemluvit.

Křik v dálce ve vsi, kde se hlasy zvedaly k poslední modlitbě k Dceři soumraku. Noc dorazí každou chvíli. Nastávaly prázdné hodiny, kdy i víra sama musí být znehybněna. Noc patřila Zrádci, který se pokusil zavraždit Otce stína ve chvíli vítězství a který téměř uspěl.

Během této doby platil zákaz vážných rozhovorů. Temnotou se plížil klam, neviditelný závan, který mohl vdechnout kdokoliv a nakazit se jím.

Pod prahem domů, v nichž přebývaly panny, nebyly zakopány žádné meče. Uzavřít sňatek nyní by znamenalo odsoudit ho k nezdaru. Dítě porozené v této době bylo usmrceno. Milenci se navzájem nedotýkali. Den byl mrtvý.

Brzy však vyjde měsíc a opět se vrátí stíny. Jako se ze tmy vynořil Skabandari Krvooký, tak se stejně vynořil i svět. Zrádce čeká neúspěch. Jinak to být ani nemohlo, protože pak by říše upadly do chaosu.

Trull se zadíval na hromadu listí, pod níž leželo tělo válečníka. Dobrovolně se přihlásil, že bude hlídat první noc. Když se světem rozlézala temnota, nebyla žádná edurská mrtvola ponechána bez dozoru, protože tmě nezáleželo na tom, jestli její dech proudí do těla teplého, či vychladlého. Mrtvý mohl rozpoutat strašlivé věci stejně snadno jako činy někoho živého. Nepotřeboval vlastní hlas či gesta. Jiní byli ochotní za něj promluvit či vytasit čepel.

Hannan Mosag to prohlásil za největší nedostatek Edurů. Starci a mrtví byli první, kdo šeptali slovo odplata. Starci a mrtví stáli u stejné stěny, mrtví k ní byli otočení čelem, starci k ní stáli zády. Za tou stěnou čekalo zapomnění. Mluvili z konce času a věděli, že je nutné vést mladé po stejné cestě, i kdyby jen proto, aby dodali význam všemu, co sami poznali a vykonali.

Krevní msta nyní byla zapovězena. Zločiny pomsty odsuzovaly celý rod k ostudné popravě.

Trull Sengar ze svého místa ve tmě pod stromem – tělo leželo před ním – uviděl svého bratra Rhulada, jak vchází do lesa. V temných hodinách se pohyboval nenápadně, kradl se jako přízrak pryč z vesnice.

Do lesa, na stezku mířící k severu. Ta vedla ke hřbitovu, jenž byl vybrán pro pohřeb benedského válečníka. Kde stála na stráži proti noci osamělá žena.

Mohl by to být pokus… který selže. Nebo je to opakování schůzek, které se již mnohokrát odehrály. Je nepoznatelná. Jako jsou nepoznatelné všechny ženy. On ale poznatelný je. Pro válku přišel na svět příliš pozdě, a tak měl opasek prázdný. Prolije krev jinak.

Protože Rhulad musí vyhrát. Musí vyhrát ve všem. To je hrana útesu jeho života, úzké pobřeží, které si sám vytvořil, kde žádná urážka neprojde bez povšimnutí – nesejde na tom, je-li skutečná či vymyšlená – ani jediná chvilka mlčení, která podle něj opovržlivě křičí na nesmírnou prázdnotu jeho úspěchů.

Rhulad. Vše, zač stojí bojovat, je dosaženo bez boje. Každý zápas je zápasem s pochybnostmi. Čest není něco, za čím je třeba se honit, protože, stejně jako všechny ostatní životní síly, je ve skutečnosti donucena řítit se přímo na vás. Právě ve chvíli srážky se vyjeví pravda o vás.

Pokus. Který ona odmítne s rozhořčením v očích. Nebo jsou nyní jejich paže propleteny a tmou proniká žár a pot. A zrada.

A Trull se nemohl pohnout, nesměl opustit stráž nad neznámým benedským válečníkem.

Jeho bratr Strach vyrobil podle zvyku meč. Postavil se před Majen s čepelí položenou na hřbetech rukou. Ona přistoupila blíž a zbraň, jak všichni viděli, převzala. Odnesla si ji domů.

Zásnuby.

Za rok od toho dne – za necelých pět týdnů ode dneška – vyjde ze dveří s tím mečem. Vyhrabe jím před prahem jámu, meč uloží do hlíny a zahrabe ho. Železo a půda, zbraň a domov. Muž a žena.

Svatba.

Do dne, kdy jí Strach předložil meč, se Rhulad na Majen ani nepodíval. Byla to lhostejnost mládí? Ne, Edurové nejsou jako Ledeřané. Rok mezi Ledeřany byl jako den mezi Edury. Mezi pannami z urozených domácností se našla jen hrstka hezčích žen. Po tom dni jí ale začal věnovat pozornost.

A bylo to.

Trull mohl odejít. Benedský válečník nakonec nebyl hirotský válečník. Mořem ohlodaná mrtvola obalená mědí, ne zlatem. Mohl se pustit po té stezce, proplížit se tmou.

Aby zjistil co? Aby měl jistotu, ostré zuby hlodající mu v myšlenkách.

Jakou měla cenu?

V těchto tmavých hodinách –

Trull Sengar pomalu vykulil oči. Z lesa naproti němu se vynořila postava. S bušícím srdcem jen přihlížel.

Postava popošla blíž. V ústech měla černou krev. Pleť bledou jako matný odraz měsíce, umazaný hlínou a něčím jako plíseň. Dvě prázdné pochvy z leštěného dřeva u boků. Úlomky zbroje visící na těle. Vysoká, avšak s ohnutými rameny, jako by výška sama byla břemenem. Oči jako skomírající uhlíky.

„Jéje,“ zamumlala s pohledem upřeným na hromadu listí, „copak to tu máme?“ Mluvila jazykem noci, blízkému edurštině.

Trull, celý rozechvělý, se přiměl udělat krok blíž. Oběma rukama zvedl oštěp tak, aby železná hlavice spočívala nad mrtvolou. „Není pro tebe,“ vyhrkl, hrdlo náhle vyprahlé a podivně stažené.

Oči na okamžik zazářily jasněji, když bílé zjevení vzhlédlo k Trullovi. „Tiste Edur, ty mě znáš?“

Trull kývl. „Duch tmy. Zrádce.“

Žlutočerný úsměv.

Trull sebou trhl, když postava popošla blíž a přidřepla si na druhé straně hromady. „Ztrať se odsud, duchu,“ zachraptěl Edur.

„Nebo uděláš co?“

„Spustím poplach.“

„Jak? Mluvíš jen šeptem. Hrdlo máš sevřené. Zápasíš o dech. Rdousí tě snad zrada, Edure? Nevadí. Byla to daleká cesta a já netoužím nosit zbroj tohoto muže.“ Zjevení se narovnalo. „Ustup, válečníku, jestli se chceš nadechnout.“

Trull zůstal, kde byl. Vzduch mu vyletěl ze staženého krku a údy mu slábly.

„Inu, zbabělost nebyla u Edurů nikdy rozšířenou vadou. Ať je tedy po tvém.“ Postava se obrátila a vracela se do lesa.

Nádherný doušek vzduchu do plic, pak další. Trull, jemuž se točila hlava, položil oštěp na zem a opřel se o něj. „Počkej!“

Zrádce se zarazil a znovu se k němu otočil.

„Tohle – tohle se ještě nikdy nestalo. Stráž –“

„Napadnout ji mohou jen hladoví pozemští duchové.“ Zrádce kývl. „Nebo, což je ještě dojemnější, duchové vyvrácených černodřevů, zanořující se do těla, kde… udělají co? Nic, stejně jako to dělali za života. Na světě existuje ohromná spousta sil, Tiste Edur, a velká většina z nich je slabá.“

„Otec stín tě uvěznil –“

„To udělal, a uvězněný taky zůstávám.“ Znovu ten příšerný úsměv. „Pokud zrovna nesním. Zdráhavý dar Matky noci, připomínka, že Ona nezapomíná. A také mi připomíná, že já nesmím nikdy zapomenout.“

„Tohle není sen,“ namítl Trull.

„Byly roztříštěny,“ pravilo zjevení. „Už dávno. Úlomky rozházené po bojišti. Proč by je někdo chtěl? Úlomky nelze znovu spojit. Jeden každý z nich je nyní složen do sebe. A tak mě napadá, co s nimi udělal?“

Vstoupilo do lesa a bylo pryč.

„Tohle není sen,“ zašeptal Trull.

Udinaas otevřel oči. V nose a ústech mu přetrvával zápach spálené mrtvoly. Nad ním se skláněla šikmá střecha dlouhého domu, drsná černá kůra a žlutavé skuliny. Udinaas se pod pokrývkami nehýbal.

Blížilo se snad svítání?

Nic neslyšel, ani hlásek z místnosti vzadu. To mu ale skoro nic neprozradilo. Hodiny před východem měsíce byly tiché. Stejně jako hodiny, kdy všichni spali. Druhý den měl spravovat sítě. A plést provazy.

Tohle je možná pravda šílenství, když mozek nedokáže nic jiného než sestavovat nekonečné seznamy obyčejných úkolů, které čekají, jako důkaz zdravého rozumu. Věnuj se sítím. Splétej provazy. Vidíš? Nezapomněl jsem na smysl života.

Wyvalí krev nebyla horká ani studená. Nekypěla. Udinaas se cítil úplně obyčejně. Ale čistá krev mých myšlenek, ta je znečištěná. Odhrnul pokrývky a posadil se. Taková je tedy cesta a já na ní mám zůstat. Dokud nepřijde pravá chvíle.

Věnuj se sítím. Splétej provazy.

Vykopej jámu pro benedského válečníka, který by právě otevřel oči, kdyby nějaké měl. A uviděl čerň vězení z mincí. Nespatřil by modrý vosk ani morokové listí reagující s voskem, vlhnoucí a černající. Místo toho by uviděl tvář… něčeho jiného.

Wyvalové krouží kolem letících draků. On to viděl. Jako když psi obklopují pána na začátku honu. Vím, proč jsem tam, kde jsem. A kdy přijde odpověď, kterou noc teprve zašeptá – ne, nezašeptá, zařve. Volání k lovu od samotné noci.

Udinaas si uvědomoval, že je mezi nepřáteli. Ne jako Ledeřan odsouzený k doživotnímu otroctví. Vedle hrozby, jakou představovala jeho nová krev tady, v srdci Edurů a Kurald Emurlahn, to bylo jako nic.

Péřová čarodějka by asi byla lepší, ale Matka noc se i v takovýchto věcech pohybuje neviděna.

Vyšel do hlavní prostory domu. A ocitl se tváří v tvář Uruth.

„Tyto hodiny se nehodí k bloumání, otroku,“ napomenula ho.

Udinaas si všiml, že se chvěje. Padl na podlahu a opřel čelo o sešlapaná prkna.

„Připrav pláště pro Stracha, Rhulada a Trulla, vydají se dnes v noci na cestu. Buď připravený před východem měsíce. Jídlo a pití na ráno.“

Udinaas se rychle zvedl, aby splnil její příkaz, ale Uruth natáhla ruku a zastavila ho.

„Udinaasi, udělej to sám. Nikomu o tom neříkej,“ rozkázala mu.

Kývl.

Z lesa se vykrádaly stíny. Vyšel měsíc, vězeňský svět Menandořina pravého otce, jenž v něm byl polapen. Staré bitvy Otce stína vytvořily tento svět a vytvarovaly ho v mnoha směrech. Skabandari Krvooký, věrný obránce před fanatickými služebníky nesmiřitelného přesvědčení, ať už žhnulo oslepující bělí, či bylo všepohlcující černí. Porážky, jež uštědřil – pochování Bratra noci a uvěznění Bratra světla na tom vzdáleném, mřížovaném světě na obloze – byly dary nejen pro Edury, ale pro všechny, kdož se zrodili a žili, jen aby jednoho dne zemřeli.

Dary svobody, nespoutané vůle, pokud si ji sám někdo nespoutal řetězy – nespočetně řinčících nabídek, šeptajících sliby o spáse proti zmatku – a nenosil je jako zbroj.

Trull Sengar viděl řetězy Ledeřanů. Viděl neproniknutelnou síť, která je poutala, oka rozumných úvah spletená do chaotické masy, kde nelze najít začátek ani konec. Chápal, proč uctívají prázdný trůn. A znal i způsob, jímž si ospravedlňují vše, co dělají. Pokrok byl nezbytností, růst ziskem. Vzájemné výhody byly jen pro hlupáky a dluh byl silou poutající celou přírodu, všechny lidi i všechny civilizace. Dluh byl svým vlastním jazykem, používajícím slova jako vyjednávání, náhrada škody a ospravedlnění, a zákonnost byla přadenem licoměrnosti, zaslepující oči spravedlnosti.

Prázdný trůn. Na vrcholku hory zlaťáků.

Otec stín usiloval o svět, v němž mohla nejistota použít svůj zákeřný jed proti těm, kdož si za svou zbraň zvolili nesmiřitelnost – s níž drželi moudrost na uzdě. Kde se každá pevnost nakonec rozpadne zevnitř pod váhou právě těch řetězů, v jejich neúprosném objetí.

V duchu se hádal s tím duchem – se Zrádcem, který se před všemi těmi tisíciletími pokusil zabít Skabandariho Krvookého. Namítal, že každá jistota je prázdným trůnem. Že ti, kdo znají jen jednu cestu, ji začnou uctívat, i když vede na kraj útesu. Hádal se, ale z duchova lhostejného mlčení si uvědomil, že sám hovoří – a rozohněně – pod prázdným trůnem.

Skabandari Krvooký ten svět nikdy nestvořil. Zmizel na tomhle, ztratil se na cestě, po níž nemohl jít nikdo jiný.

Trull Sengar stál před mrtvolou pod hromadou tlejícího listí a cítil se sklíčený. Před sebou měl mnoho cest a všechny byly mrzké, nasáklé zoufalstvím.

Kroky na stezce. Obrátil se. Přicházeli Strach s Rhuladem. Měli pláště. Strach nesl Trullův přes ruku a na ramenou měl tlumok. Rhulad byl rozrušený a Trull nepoznal, zda je to strachem, či vzrušením.

„Zdravím tě, Trulle,“ pravil Strach a podal mu plášť.

„Kam jdeme?“

„Otec tráví tuto noc v chrámu. Modlí se o radu.“

„Kamenná mísa,“ vyhrkl Rhulad a oči se mu leskly. „Matka nás posílá do Kamenné mísy.“

„Proč?“

Rhulad pokrčil rameny.

Trull se obrátil na Stracha. „Co je to ta Kamenná mísa? Ještě nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Starobylé místo. V Kaschanské brázdě.“

„Ty to místo znáš, Rhulade?“

Mladší bratr zakroutil hlavou. „Neznal jsem ho, teprve dnes večer mi ho matka popsala. Všichni jsme už po kraji Brázdy šli. Pochopitelně srdce má neproniknutelně temné – jak bychom mohli uhádnout, že se uvnitř ukrývá posvátné místo?“

„Posvátné místo? V naprosté tmě?“

„Důležitost toho bude brzy jasná, Trulle,“ ozval se Strach.

Vydali se na cestu, nejstarší bratr v čele. Lesem se vydali k severozápadu. „Strachu, mluvila s tebou Uruth někdy dřív o té Kamenné míse?“ zeptal se Trull.

„Jsem mistr zbraní,“ opáčil Strach. „Byly nezbytné jisté obřady…“

Trull věděl, že mezi ně patří naučit se nazpaměť každou bitvu, v níž kdy Edurové bojovali. Podivil se, proč ho to napadlo právě po Strachových slovech. Jaké skryté spojení se snaží odhalit jeho mozek a proč na to nedokáže přijít?

Pokračovali v cestě a vyhýbali se kalužím měsíčního světla, nenarušeného stíny. „Tomad nám tu cestu zakázal,“ podotkl Trull po chvíli.

„V otázkách čarování stojí Uruth nad Tomadem,“ namítl Strach.

„A tohle je otázka čarování?“

Za Trullem frkl Rhulad. „Stál jsi s námi v lodici krále-zaklínače.“

„To stál,“ souhlasil Trull. „Strachu, souhlasil by Hannan Mosag s tím, co děláme, s tím, co nám přikazuje Uruth?“

Strach mlčel.

„Jsi příliš naplněný pochybnostmi, bratře,“ řekl Rhulad. „Svazují tě na místě –“

„Viděl jsem tě jít na vybraný hřbitov, Rhulade. Po odchodu Soumraku a před východem měsíce.“

Pokud na to Strach zareagoval, na jeho zádech se to nepoznalo a krok také nezměnil.

„No a co?“ opáčil Rhulad uvolněným, nedbalým tónem.

„Na má slova, bratře, nelze odpovědět uštěpačností.“

„Věděl jsem, že Strach je zaměstnaný dohlížením na vracení zbraní do zbrojnice,“ vysvětloval Rhulad. „A vycítil jsem, že se temnotou plíží něco zlého. Proto jsem stál potají na stráži nad jeho snoubenkou, která byla na hřbitově sama. Možná jsem nezakrvený, bratře, ale odvaha mi nechybí. Vím, že podle tebe je nezkušenost půdou, v níž se daří kořenům falešné odvahy. Jenže já nejsem falešný, ať už si ty myslíš cokoliv. Pro mě je nezkušenost půda, která ještě není připravená na kořeny. Stál jsem na místě svého bratra.“

„Něco zlého za noci, Rhulade? A co?“

„Nevím to jistě. Ale cítil jsem to.“

„Strachu,“ pravil Trull, „nemáš pro Rhulada v této věci žádné otázky?“

„Ne,“ opáčil Strach suše. „To není třeba… když tu jsi ty.“

Trull zavřel ústa a byl vděčný tmě, že zakrývá jeho ruměnec. Poté bylo nějakou dobu ticho.

Cesta stoupala, vinula se mezi žulovými skalisky porostlými lišejníkem. Místy přelézali popadané stromy a šplhali do prudkých svahů. Měsíční světlo se měnilo, a než se dostali do nejvyššího bodu stoupání, blížilo se svítání.

Stezka vedla do vnitrozemí – k východu – po hřebeni. Všude samé vyvrácené stromy a balvany. Voda lapená v prohlubních v podložní skále vytvářela neproniknutelně černá jezírka. Obloha nad nimi pomalu světlala.

Strach je nyní vedl pryč od cesty, k severu, sutí a mezi pokroucenými stromy. Chvíli nato před sebou měli Kaschanskou brázdu.

Rozlehlá rokle, jako když nůž prořízne skálu, s kolmými stěnami, po nichž stékala voda. Rokle začínala pod Hasanským fjordem půl dne cesty na západ a mizela ve skále víc než den cesty na východ. Stáli v jejím nejširším místě, kdy na druhou stranu bylo asi dvě stě kroků. Druhá strana byla o něco výš, ale krajina tam byla úplně stejná – roztroušené balvany, které jako by někdo vytlačil ze dna rokle, a pokřivené stromy, jakoby otrávené nějakým neviditelným dechem z hlubin.

Strach si sundal plášť, shodil tlumok a zastavil se u hromady kamení. Odstranil suché větve a ukázalo se, že se jedná o jakousi mohylu. Strach odstranil závěrný kámen a sáhl do dutiny pod ním. Vyndal stočený provaz s uzly.

„Sundejte si pláště a odložte zbraně,“ nakázal bratrům a donesl provaz ke kraji propasti. Na jeden konec uvázal svůj tlumok, plášť, meč a oštěp. Trull s Rhuladem si přinesli svoje věci a vše přivázali na provaz. Strach ho začal spouštět dolů.

„Trulle, vezmi druhý konec a natáhni ho k místu stínu. K místu, odkud stín v průběhu dne neustoupí před sluncem.“

Trull uchopil provaz a zašel k velkému nakloněnému balvanu. Když vsunul konec provazu do stínu pod ním, cítil, jak se ho chápe bezpočet rukou. Couvl. Provaz byl napjatý. Vrátil se k propasti, kam se již Strach začal spouštět. Rhulad se díval za ním.

„Máme počkat, dokud nesleze až dolů,“ hlásil Rhulad. „Třikrát zatahá za provaz. Požádal mě, abych šel jako druhý.“

„Dobře.“

„Má ty nejsladší rty,“ zamumlal Rhulad a podíval se Trullovi do očí. „To jsem měl říct? Poskytnout důkaz tvému podezření?“

„Já mám mnoho podezření, bratře,“ opáčil Trull. „Máme sluncem spálené myšlenky, máme tmou pohlcené myšlenky. Ale právě stínové myšlenky se pohybují kradí, vplíží se až na samý kraj soupeřících říší – jen aby se podívaly, co je tam k vidění.“

„A když nic neuvidí?“

„Nikdy nic nevidí, Rhulade.“

„Takže iluze? Co když vidí jenom to, co vykouzlí jejich představivost? Falešnou hru světla? Copak se takhle z podezření nestává jed? Ale jed podobný bílému nektaru, kdy tě každý doušek donutí žíznit po dalším.“

Trull dlouho jen mlčel. Pak řekl: „Nedávno se mnou mluvil Strach. O tom, jak nás ostatní vnímají, spíš než jací jsme doopravdy. Jak má to první moc překonat to druhé. Vlastně jak vnímání tvaruje pravdu jako vlny kámen.“

„Co bys ode mě chtěl, Trulle?“

Trull se obrátil čelem k Rhuladovi. „Přestaň se naparovat před Majen.“

Zvláštní úsměv, pak: „Dobrá, bratře.“

Trull nepatrně vykulil oči.

Provaz se třikrát prudce napjal.

„Řada je na mně,“ podotkl Rhulad. Uchopil provaz a rychle zmizel z dohledu.

Uzly jeho slov rozhodně nebyly volné. Trull se zhluboka nadechl, pomalu vydechl a zamyslel se nad bratrovým úsměvem. Jak byl zvláštní. Úsměv, jenž mohl být bolestí, úsměv zrozený z ublížení. Nyní se obrátil do sebe a zjišťoval, jak se cítí sám. Bylo to těžké najít, poznat, ale… Otče stíne, odpusť. Cítím se… pošpiněný.

Škubnutí provazu ho polekalo.

Trull uchopil těžký provaz do obou rukou a cítil vrstvu včelího vosku, vetřeného do vláken, aby nezetlela. Bez uzlů jako opor pro ruce a nohy by byl sestup opravdu zrádný. Přehoupl se přes okraj, čelem ke skále, zaklonil se a začal sestupovat.

Po holém kameni před ním stékaly třpytivé pramínky. Místy byly na povrchu červeně zabarvené sraženiny. Občas se kolem mihl blechám podobný hmyz. Ve slábnoucím světle se leskly škrábance, které tu udělali Rhulad a Strach, rýhy ve všem, co se drželo na skále.

Trull slézal uzel po uzlu a tma kolem něj houstla. Vzduch byl stále chladnější a vlhčí, nakonec byl vyloženě studený. Pak Trull došlápl na mechem porostlé balvany a bratři ho zachytili.

Snažil se proniknout tmou. „Měli jsme si přinést lucernu.“

„Je tu světlo z Kamenné mísy,“ řekl mu Strach. „Starší chodba. Kaschanská.“

„Ta chodba je mrtvá,“ namítl Trull. „Otec stín ji zničil vlastní rukou.“

„Její děti jsou mrtvé, bratře, ale magie přetrvává. Už vidíš? Rozeznáš, co je kolem tebe?“

Balvany a mezi nimi se leskla proudící voda. „Ano.“

„Tak pojď za mnou.“

Odešli od stěny. Cesta byla ošidná, postupovali pomalu. Suché větve ověšené houbami a mechem. Trull si všiml, jak mezi dvěma skalami mizí bledý, lysý hlodavec s dlouhým ocasem. „Tohle je říše Zrádce,“ poznamenal.

Strach zabručel. „Víc než si myslíš, bratře.“

„Něco je před námi,“ zašeptal Rhulad.

Obrovské, vysoké obrysy. Stojící kameny bez jediného kousku lišejníku či mechu, povrch zvláštně zvrásněný. Když se Trull dostal blíž, uvědomil si, že připomíná kůru černodřevů. Ze spodní části každého obelisku se roztahovaly tlusté kořeny a proplétaly se s kořeny obelisků po obou stranách. Za nimi klesala půda do široké prolákliny, z níž vycházelo světlo připomínající mlhu.

Strach je provedl mezi stojícími kameny a zastavili se na kraji jámy.

Kořeny se kroutily dolů a do nich byly vpletené kosti. Tisíce a tisíce kostí. Trull viděl Kaschany, dávné, děsivé nepřátele Edurů, s plazími rypáky a lesklými tesáky. A kosti, které viditelně patřily Tisteům. Mezi nimi byly jemně zakřivené kosti wyvalů a úplně dole mohutná lebka eleinta, jejíž široká, plochá čelní kost byla proražena dovnitř, jako by do ní udeřila obrovská okovaná pěst.

Z hustého podrostu na svazích vyrůstal keř bez listí, jehož šedé větve se svíraly. Pak Trull vydechl. Keř byl z kamene, rostoucího ne jako krystal, ale jako dřevo.

„Kaschanská kouzla,“ prohodil po chvíli Strach, „se rodí ze zvuků, které naše uši neslyší, spojených do slov, jež uvolňují pouta držící pohromadě veškerou hmotu, která ji drží u země. Zvuků, které ohýbají a natahují světlo, jako když se přílivová vlna stoupající proti proudu řeky rozpadne ve chvíli, kdy se obrací. S touto magií vytvořili kamenné pevnosti jezdící po obloze jako mraky. S touto magií obrátili noc proti sobě samé s hladem, jemuž nikdo, kdo se dostane do její blízkosti, neodolá, se všepohlcujícím hladem, který se hlavně krmí sám sebou.“ Mluvil zvláštně tlumeným hlasem. „Kaschanská kouzla byla poslána do chodby Matky noci jako mor. Tak byla uzavřena brána z Kurald Galain do všech ostatních říší. Tak byla Matka noc zahnána do samého jádra Propasti, odkud vidí nekonečné víření světla okolo – všeho, co jednoho dne spolkne, až v ní zmizí poslední ždibec hmoty. A to Matku noc zničí. A tak Kaschanové, kteří již dávno vymřeli, seslali na Matku noc obřad, jenž skončí její vraždou. Až zmizí všechno světlo. Až nebude nic, co by vrhalo stín, a stín tak bude odsouzen k zániku.

Když Skabandari Krvooký zjistil, co udělali, bylo příliš pozdě. Konec, smrt Propasti, nebylo možné odvrátit. Cesta všeho, co existuje, se opakuje ve všech měřítcích, bratři. Od říší příliš malých, než abychom je viděli, po samotnou Propast. Kaschanové uzamkli všechno živé do smrtelnosti, do nesmiřitelného pádu do zániku. To byla jejich pomsta. Čin možná zrozený ze zoufalství. Nebo z největší možné nenávisti. Viděli vlastní vyhubení a přinutili všechny ostatní sdílet stejný osud.“

Jeho bratři mlčeli. Hluchá ozvěna Strachových slov se pomalu vytrácela.

Pak Rhulad zabručel. „Nevidím žádné stopy toho konečného sbíhání, Strachu.“

„Smrt číhá v dálce, ano. Ve větší dálce, než si lze představit. Ale přijde.“

„A co to znamená pro nás?“

„Tistejské invaze dohnaly Kaschany k jejich poslednímu činu. Otec stín si vysloužil nepřátelství všech starších bohů, všech ascendentů. Kvůli kaschanskému rituálu věčná hra mezi tmou, světlem a stínem jednoho dne skončí. A s ním i veškeré žití.“ Otočil se k bratrům. „Tyto tajné informace vám vykládám, abyste lépe pochopili, co se tady stalo, co bylo vykonáno. A proč Hannan Mosag mluví o nepřátelích větších, než jsou smrtelní Ledeřané.“

Trullovi hlavou zašustily první záblesky pochopení. Odtrhl zrak od Strachových tmavých, uštvaných očí a zadíval se do jámy. Na její dno, na lebku zabitého draka. „Oni ho zabili.“

„Zničili jeho hmotné tělo, ano. A uvěznili jeho duši.“

„Skabandari Krvooký,“ dodal Rhulad a kroutil hlavou, jako by se snažil popřít vše, co vidí. „Nemůže být mrtvý. Ta lebka není –“

„Je,“ opravil ho Strach. „Zabili našeho boha.“

„Kdo?“ chtěl vědět Trull.

„Všichni. Starší bohové. A eleinti. Starší bohové uvolnili krev ve svých žilách. Draci zplodili nepopsatelně hrozné dítě, které mělo vyhledat a zničit Skabandariho Krvookého. Otec stín byl svržen. Starší bůh Kilmandaros mu roztříštil lebku. Pak vytvořili vězení věčné bolesti pro ducha Krvookého, nezměřitelnou agonii, která má trvat, dokud nebude pohlcena samotná Propast. Hannan Mosag chce našeho boha pomstít.“

Trull se zamračil. „Starší bohové jsou pryč, Strachu. Eleinti taky. Hannan Mosag velí šesti kmenům Tiste Edur a úlomku chodby.“

„Čtyři sta dvaceti tisícům Edurů,“ upřesnil Rhulad. „A přese všechno naše snažení jsme v úlomcích Kurald Emurlahn nenašli žádné soukmenovce. Strachu, Hannan Mosag vidí přes pošpiněné myšlenky. Jedna věc je vzepřít se lederské nadvládě a přivolat k tomu démony a v případě nutnosti i železné zbraně. Ale to máme vést válku proti každému bohu na světě?“

Strach pomalu kývl. „Jste tady,“ prohlásil, „a dozvěděli jste se, co je známo. Ne abyste poklekli a vzývali jméno krále-zaklínače. On usiluje o moc, bratři. Potřebuje moc a nezáleží mu na tom, odkud ji vezme ani jak je pošpiněná.“

„Tvá slova jsou zrádná,“ namítl Rhulad a Trull v jeho hlase zaslechl podivnou radost.

„Opravdu?“ podivil se Strach. „Hannan Mosag nás pověřil nebezpečným úkolem. Máme pro něj vyzvednout dar. Doručit ho do jeho rukou. Dar, bratři, avšak od koho?“

„Nesmíme ho odmítnout,“ podotkl Trull. „Jednoduše by si vybral místo nás někoho jiného. A nás by čekalo vypovězení nebo něco horšího.“

„Pochopitelně že ho nesmíme odmítnout, Trulle. Ale nesmíme cestovat jako slepí starci.“

„A co Binadas?“ optal se Rhulad. „Co ten o tom ví?“

„Všechno,“ ujistil ho Strach. „Možná víc než sama Uruth.“

Trull se znovu zadíval na plesnivou dračí lebku na dně jámy. „Proč si jsi jistý, že to je Skabandari Krvooký?“

„Protože nás sem přivedly jeho vdovy. Ta pověst se mezi ženami předává z pokolení na pokolení.“

„A Hannan Mosag?“

„Uruth ví, že tady byl. Jak zjistil pravdu, je záhadou. Uruth by to mně ani Binadasovi neřekla, kdyby nebyla zoufalá. Král-zaklínač používá nebezpečné síly. Jsou jeho myšlenky pošpiněné? Pokud nebyly předtím, tak dnes dozajista jsou.“

Trull dál upíral oči na lebku. Ta okovaná pěst představovala prostou, surovou popravu. „Měli bychom doufat,“ zašeptal, „že edurští bohové opravdu odešli.“

KAPITOLA ČTYŘI

Pod každou vlnou jsou další vlny

a hladina vody

neudrží žádnou váhu.

Tisteedurské rčení

Nerekové věřili, že Tiste Edur jsou děti démonů. V krvi prý mají popel, který jim zabarvuje kůži. Pohled do očí Edura odhaluje šedivějící svět, rozmazané slunce a drsnou kůži samotné noci.

Když se ke skupině přiblížil hirotský válečník jménem Binadas, Nerekové poklekali. Pěstmi se tloukli do tváří a prsou a padali na kolena. Buruk Bledý mezi nimi pobíhal, hlasitě klel a vykřikoval rozkazy, ale oni ho neposlouchali. Kupec se konečně obrátil k Seren Pedak a Hullovi Beddiktovi a rozesmál se.

Hull se zamračil. „To přejde, Buruku,“ poznamenal.

„Vážně? A svět sám taky přejde? Jako hrobový vítr, v jehož bezhlavých náporech víří jako prach naše životy? Které potom už jen sedají, mrtvé a zbytečné – všechno to šílené dovádění postrádající jakýkoliv význam? Cha! Kéž bych si najal Faraedy!“

Seren Pedak dál upírala pozornost na přicházejícího Tiste Edur. Lovec. Zabiják. Pravděpodobně umí dlouho mlčet. Uměla si Binadase představit, jak sedí u ohně v divočině s Hullem Beddiktem. Během večera, noci a následujícího rána spolu prohodili nanejvýš půl tuctu slov. A tušila, že mezi nimi vzniklo ohromné, bezbřehé přátelství. Tyhle mužské záhady žena nikdy nepochopí. Jako že mlčení může přinést spojení cest. Jako že hrstka bezvýznamných slov může duchům přinést dokonalé porozumění. Ve hře byly síly, jež cítila, vlastně je i viděla, ale sama stále zůstávala mimo. Zmatená, rozčilená a nevěřící.

Slova splétala přadeno mezi ženami. A jazyk gest a výrazů, spojujících se do koberce, který, jak věděla každá žena, se mohl roztrhnout jen jedním směrem a po usilovné námaze. Přátelství mezi ženami mělo jediného nepřítele, jímž byla zášť. A tak čím víc slov, tím pevnější tkanivo.

Seren Pedak prožila většinu života ve společnosti mužů, a při vzácných návštěvách doma v Lederas na ni ženy, které ji znaly, pohlížely se znepokojením. Jako kdyby její volba znamenala porušení věrnosti k vlastnímu pohlaví a byla důvodem k podezírání. Ona sama byla v jejich společnosti nepříjemně rozpačitá. Ony tkaly z jiných vláken na jiných rámech, neladících s jejími rytmy. Cítila se neohrabaná a nezdvořilá, lapená ve vlastním mlčení. Na což odpovídala útěkem z města. Před minulostí. Před ženami.

Ale v kratičkých okamžicích, při setkání dvou mužů s jejich lhostejnými pozdravy, ji to srazilo o krok zpátky – téměř doslova – a zapudilo. Byla tu, na stejné zemi, stezce, se skalami a stromy, ale přitom na docela jiném světě.

Bylo příliš snadné vyvodit s ohrnutým nosem, že muži jsou jednoduší. Pravda, kdyby se neznali, možná by se teď obcházeli a čichali si k zadkům. Lákavé závěry, které smetou veškerou složitost a nahradí ji spoustou uklidňujícího zevšeobecňování. Jenomže setkání dvou mužů, kteří jsou přáteli, takové zevšeobecnění zničí a zažene opovržení, které je doprovází, což ženu nevyhnutelně rozčílí. Přinese zvláštní, záštiplné přání postavit se mezi ně.

Na kamenité pláži se muž podívá na zem a vidí jeden kámen, pak další a další. Žena se podívá na zem a vidí… kamení. Ale i to je možná přílišné zjednodušení. Muž jako singulár a žena jako plurál. Spíš jsme kousky obojího, část jednoho je i v druhém a naopak.

Jenom si to nechceme přiznat.

Binadas byl vyšší než Hull, ramena měl v úrovni jeho očí. Vlasy měl hnědé a spletené do copů dlouhých jako prst. Oči barvy mokrého písku. Pleť jako popel. Mladistvé rysy, dlouhý, úzký obličej a široká ústa.

Seren Pedak znala jméno Sengar. Pravděpodobně se mezi delegáty, s nimiž jednala při svých třech oficiálních návštěvách kmene Hannana Mosaga, setkala s jeho příbuznými.

„Hirotský válečníku,“ vykřikl Buruk Bledý, aby ho bylo slyšet přes kvílení Nereků, „vítám tě jako svého hosta. Jsem –“

„Vím, kdo jsi,“ přerušil jej Binadas.

Na jeho slova se Nerekové odmlčeli, dál jenom vítr kvílel na cestě a zurčela tající voda.

„Přináším Hirotům železo –“ začal Buruk.

„A chci vyzkoušet,“ skočil mu do řeči Hull, „tloušťku ledu.“

„Roční doba se mění,“ řekl Binadas Hullovi. „Led je plný trhlin. Došlo k nezákonné sklizni kelnatých tuleňů. Hannan Mosag dostane odpověď.“

Seren Pedak se obrátila ke kupci a zadívala se mu do tváře. Alkohol, bílý nektar a kousavý vítr mu pod bledou kůží na nose a tvářích vytáhl žilky. Oči měl uslzené a podlité krví. Na Edurova slova nehnul brvou. „Politováníhodné. Je smutné, že mezi mými kupeckými bratry jsou tací, kteří nehodlají dbát na dohody. Láká je zlato. Ten příval nikdo neustojí.“

„Totéž se dá říct o pomstě,“ poukázal Binadas.

Hull kývl. „Ano, všechny dluhy je třeba zaplatit.“

„Opravdu?“ opáčil Buruk. „Hirotský válečníku, ti, které tady zastupuju, se vždycky drželi a budou držet uzavřených dohod. Žel, Leder je zvíře s mnoha hlavami. Nenasytné elementy by se nejlépe ovládaly spojenectvím – mezi Edury a těmi Ledeřany, kteří dodržují slovo poutající naše dva národy.“

Binadas se odvrátil. „Schovej si proslovy pro krále-válečníka,“ poradil mu. „Doprovodím tě do vesnice. Víc toho vědět nemusíš.“

Buruk Bledý pokrčil rameny a odešel ke svému vozu. „Vstávat, Nerekové! Odsud vede cesta dolů, ne?“

Seren se dívala, jak leze na vůz a mizí z dohledu. Kolem pobíhali Nerekové. Ohlédla se. Hull a Binadas se opět dívali na sebe. Vítr k ní donesl jejich slova.

„Promluvím proti Burukovým lžím,“ sliboval Hull Beddikt. „Bude se vás snažit polapit do hladkých příslibů, ale žádný z nich nestojí ani za dok.“

Binadas pokrčil rameny. „Viděli jsme pasti, které jste nastražili na Nereky a Tarthenaly. Každé slovo je uzel na neviditelné síti. Nerecké meče na ni byly příliš tupé. Tarthenalům trvá dlouho, než se rozzlobí. Faraedové se nad jejich zmatkem jenom usmívají. My nejsme jako ty kmeny.“

„Já vím,“ pravil Hull. „Příteli, můj lid věří na skládání peněz. Jedna mince na druhou, pořád dál až k zářným výšinám. Stoupání znamená pokrok a pokrok je přirozeností civilizace. Pokrok, Binadasi, je přesvědčení, které se vynoří z představy o osudu. Ledeřané věří v osud – svůj vlastní. Oni si zaslouží všechno díky svým zjevným ctnostem. Prázdný trůn čeká, až si ho někdo vezme.“

Binadas se nad Hullovými slovy usmál, ale byl to trpký úsměv. Náhle se obrátil k Seren Pedak. „Akvizitor. Připoj se k nám, prosím. Kazí Hullovi Beddiktovi staré rány jeho názor na Ledeřany?“

„Osud nás zraňuje všechny,“ opáčila, „a my Ledeřané nosíme jizvy s hrdostí. Většina z nás,“ dodala a omluvně se podívala na Hulla.

„Jedna z vašich ctností?“

„Ano, jestli se to tak dá nazvat. Umíme schovávat chamtivost pod pláštěm svobody. A co se týče minulých hříchů, ty raději opomíjíme. Nakonec pokrok znamená neustále hledět kupředu, a ať už cestou podupeme cokoliv, je lépe na to zapomenout.“

„Pokrok tedy nevidí konce,“ pravil Binadas stále s úsměvem.

„Naše vozy neustále sjíždějí z kopce, Hirote. A stále zrychlují.“

„Dokud nenarazí na zeď.“

„Většinu zdí prorazíme.“

Úsměv pohasl a Seren měla dojem, že v Edurových očích zachytila smutek, než se odvrátil. „Žijeme v odlišných světech.“

„A já bych si vybral ten váš,“ dodal Hull Beddikt.

Binadas po něm loupl pohledem a zatvářil se zmateně. „Opravdu, příteli?“

Z Hirotova tónu se Seren Pedak zježily vlasy na šíji. Hull se zamračil, což ukazovalo, že v otázce zachytil něco divného.

Dál už však mlčeli. Seren Pedak nechala jít Hulla s Binadasem tak daleko vepředu, aby měli soukromí. Přesto jim zřejmě nebylo do řeči. Seren se na ně dívala, jak jdou stejným krokem, jak se pohybují. A přemýšlela.

Hull byl očividně ztracen. Snažil se z Tiste Edur učinit ruku své odplaty. Dožene je k válce, pokud to aspoň trochu půjde. Jenže ničení přináší pouze sváry, a jeho sen, že v krvi a popelu zabíjení najde klid v duši, ji naplňoval lítostí. Přesto nesměla dovolit, aby ji to zaslepovalo před nebezpečím, jaké představoval.

Svůj lid nijak zvlášť nemilovala. Ledeřané byli nenasytní a nedokázali přijmout žádné hledisko, které by jim nesloužilo, což neomylně zajišťovalo krvavé srážky s každou cizí mocí, s níž se setkali. A jednoho dne padne kosa na kámen. Vozy se roztříští o zeď pevnější, než jakou jsme kdy viděli. Budou to Tiste Edur? Těžko. Pravda, ovládali mocnou magii, a Ledeřané ještě nenarazili na zuřivější bojovníky. Avšak dohromady měly kmeny jen necelého čtvrt milionu hlav. Jen v hlavním městě krále Diskanara žilo přes sto tisíc lidí a v Lederu bylo půl tuctu téměř stejně velkých měst. S protektoráty za Mořem draků a na východě dokázala hegemonie vyslat do pole šest set tisíc vojáků, možná víc. Navíc bude ke každé legii přidělen mistr čaroděj vycvičený cedou Kuru Qanem osobně. Edurové budou rozdrceni. Vyhlazeni.

A Hull Beddikt…

Dalo jí práci přestat na něj myslet. Nakonec to je jeho rozhodnutí. Tušila, že by její varování stejně neposlechl. Přiznala si, že je nejistá a zmatená. Bude obhajovat mír za každou cenu? Jaká byla odměna za kapitulaci? Přístup Ledeřanů ke zdrojům, které nyní patřily Edurům. Sklizeň z moře. A černodřevy…

No ovšem. Prahneme po živoucím dřevě, lodích, které se dokážou samy vyléčit, které protínají vlny rychleji než naše nejštíhlejší galéry, které odolávají jakýmkoliv kouzlům. To je jádro hry.

Král Diskanar však nebyl hlupák – on po ničem takovém netoužil. Kuru Qan na to dohlédl. Ne, tohle byl královnin gambit. Taková nadutost, myslet si, že Ledeřané dokážou ovládnout živoucí dřevo. Že se Edurové tak snadno vzdají svých tajemství, svého tajuplného umění, jak přimět černodřevy, aby své síly připoutaly k jejich.

Sklizeň kelnatých tuleňů byla jen lest. Ztráta peněz byla pouze součástí většího plánu, investice s cílem vyrobit politické dividendy, které následně vykompenzují ztráty stonásobně. A pouze někdo tak bohatý jako královna nebo kancléř Triban Gnol si mohl takové ztráty dovolit. Lodě s posádkami dlužníků, s klauzulí, že v případě jejich smrti budou dluhy splaceny. Životy obětované kvůli dětem a vnukům. Určitě neměli problém sehnat posádky. Takže zlato a krev.

Seren Pedak si nebyla svým podezřením jistá, ale zřejmě vše zapadalo do sebe, a stejně nestravitelné muselo být i pro Buruka Bledého. Tiste Edur se černodřevů nevzdají. Byla to předem rozhodnutá záležitost. Válka bude. A Hull Beddikt bude jejím nejzuřivějším zastáncem. Nevědomky se stane agentem královny. Není divu, že Burukovi jeho přítomnost vadí.

A jakou roli bude hrát ona? Jsem doprovod této šílené změti. Nic víc než to. Drž se co nejdál, Seren Pedak. Byla akvizitor. Splní svůj úkol. Doprovodí Buruka Bledého na místo.

Nic nebude jasné. My nic nerozhodneme. Konec hry čeká na velké schůzi.

Jen kdyby ji to uklidnilo.

Dvacet kroků před ní les spolkl Hulla Beddikta a Binadase Sengara. Temnota a stíny se k ní přibližovaly s každým krokem, jejž učinila.

Každý zločinec, který dokázal přeplavat kanál s pytlem doků přivázaným na záda, získal svobodu. Množství peněz záviselo na povaze přestupku. Krádež, únos, neschopnost splatit dluh, poškození majetku a vražda přinesly nejvyšší sumu pět set doků. Zpronevěra, bezdůvodný útok, veřejné proklínání jmen Prázdného trůnu, krále či královny vyžadovaly kompenzaci tří set doků. Nejmenší pokuta, sto doků, se ukládala za lelkování, močení na veřejnosti a neúctu. Takové pokuty byly určovány mužům. Ženy dostaly za stejné obvinění polovic. Pokud někdo mohl pokutu zaplatit, udělal to a tím smazal svůj záznam o zločinu. Na ty, kdo platit nemohli, čekal kanál.

Utápění nebylo jen zábavou pro veřejnost. Mezi spoustou činností, na něž se v Lederas každý den sázelo celé bohatství, bylo na první místě. Protože se přes kanál dostal jen málokterý zločinec, měřítkem pro sázky se stávaly vzdálenost a počet temp, stejně jako vynoření, plácání, pohupování a zmizení.

Zločinci na sobě měli uvázanou šňůru, aby bylo možné mince vyzvednout, jakmile bylo potvrzeno utopení. Mrtvola byla vhozena zpátky do řeky. Vinen jako bahno.

Brys Beddikt našel finadda Geruna Eberikta na Druhé terase nad kanálem mezi stejně privilegovanými diváky při ranním utápění. Davem se tlačili bookmakeři, předávali platební tabulky a vybírali sázky. Nad šumem vzrušeného hovoru se nesly jasné hlasy. Opodál vykvíkla jakási žena a pak se rozesmála. V odpověď jí zazněly mužské hlasy.

„Finadde.“

Finadd Gerun Eberikt, s plochým, zjizveným obličejem, jejž znali snad všichni obyvatelé města, se otočil k Brysovi a zvedl obočí, když ho poznal. „Králův šampion. Jdeš právě včas. Plavat bude Ublala Pung. Vsadil jsem na toho mizeru osm set doků.“

Brys Beddikt se opřel o zábradlí a prohlížel si stráže a hodnostáře dole. „To jméno jsem už slyšel,“ zabručel, „ale nevzpomínám si, co spáchal. To je Ublala?“ Ukázal na zahalenou postavu vyčnívající nad ostatní.

„To je on. Tarthenalský míšenec. Proto jsem mu k pokutě přidal ještě dvě stě doků.“

„Co udělal?“

„Co neudělal? Třikrát vražda, ničení majetku, útok, dvakrát únos, klení, zpronevěra, neschopnost splatit dluh a močení na veřejnosti. A to všechno za jediné odpoledne.“

„Ta výtržnost u Urumových penězoměnců?“ Zločinec shodil plášť. Měl na sobě pouze bederní roušku a lesklou kůži měl zvrásněnou jizvami po biči. Svaly měl ohromné.

„To je on.“

„Tak kolik nese?“

„Čtyři tisíce tři sta.“

Brys viděl, jak muži na záda nakládají obrovský, pevný pytel. „Bloudovo požehnání, s tím nezvládne ani tempo.“

„Na tom se shodují všichni,“ přitakal Gerun. „Všechny sázky jsou na plácání, pohupování a zmizení. Žádná tempa ani vynoření.“

„A tvoje sázka?“

„Sedmdesát k jedné.“

Brys se zamračil. Takový poměr mohl znamenat jediné. „Věříš, že to dokáže!“

Po jeho zvolání se začali ostatní diváci otáčet a šum hlasů zesílil.

Gerun se opřel o zábradlí a zhluboka se nadechl, takže se ozvalo nyní již nechvalně proslulé písknutí. „Většina tarthenalských míšenců zdědí ty nejhorší vlastnosti,“ zamumlal potichu a zakřenil se. „Ublala Pung ale ne.“

Řev davu lemujícího chodníky a terasy a z protějšího břehu. Stráže vedly zločince k lávce. Ublala se hrbil pod tíhou pytle. Na kraji vody odstrčil stráže a otočil se. Strhl si bederní roušku. A vymočil se vznosným obloukem.

Jakási žena zavřískla.

„To tělo vyzvednou,“ vyhrkl jeden z kupců užasle, „dole u Vírů. Slyšel jsem, že ranhojiči dokážou –“

„A ty bys za to zaplatil i vrchol, co, Inchersi!“ přerušil jej jeho společník.

„Mně nic neschází, Hulbate – dávej si pozor! Jenom jsem říkal –“

„A deset tisíc žen sní!“

Náhlé ticho, když se Ublala Pung obrátil ke kanálu. Vykročil. Boky. Prsa. Ramena. Chvíli nato mu v kalné vodě zmizela i hlava. Žádné plácání ani pohupování. Ti, kdo vsadili na zmizení, zajásali. Lidé se rozestupovali a spousta se jich hrnula k bookmakerům.

„Brysi Beddikte, jak je to daleko na druhou stranu?“

„Sto kroků.“

„Ano.“

Dál se opírali o zábradlí. Brys po chvíli vrhl na finadda tázavý pohled. Gerun ukázal hlavou na lávku dole. „Podívej se na šňůru, mládenče.“

U šňůry se cosi dělo a Brys si všiml – stejně jako další, podle sílících hlasů – že se šňůra stále odvíjí. „On jde po dně!“

Brys nedokázal odtrhnout oči od rozmotávajícího se provazu. Tucet stahů srdce. Dva tucty. Padesát. A provaz se dál odvíjel do vody.

Křik a řev zesílily, až byly téměř ohlušující. Ze střech okolo vyplašeně vzlétli holubi. Sázející se prali s bookmakery o výplatní tabulky. Někdo spadl z Třetí terasy a naneštěstí minul kanál o pouhý sáh. Narazil na dlažbu a už se nepohnul. Kolem těla se shlukl kruh svědků.

„A je to,“ vydechl si Gerun Eberikt.

Na protější lávku vylézala postava, z níž kapalo bláto.

„Čtyři plíce, mládenče.“

Osm set doků. Při kursu sedmdesát ku jedné. „Jsi boháč, který právě ještě zbohatl, finadde.“

„A Ublala Pung je svobodný. Poslyš, nedávno jsem viděl tvého bratra Tehola. Na protějším břehu. Měl na sobě sukni.“

„Nestůj moc blízko – ne, blíž, abys mě slyšela, Šánd, ale ne moc blízko. Ne jako kdybychom byli důvěrní.“

„Přišel jsi o rozum,“ podotkla.

„Možná. No tak, viděla jsi ho?“

„Koho?“

„Toho zločince, pochopitelně. Toho míšence, kterej to u Uruma rozebral na kousky – ti vyděrači si to mimochodem zasloužili –“

„Tarthenalové mají čtyři plíce.“

„To má i on. Předpokládám, že sis nevsadila.“

„Opovrhuju hazardem.“

„Směšný, holka.“

„Co je s ním?“

„Najmi ho.“

„S radostí.“

„A pak mu kup šaty.“

„To musím?“

„Nenajímáte ho kvůli jeho tělesným vlastnostem – teda aspoň ne kvůli tamtěm. Vy tři potřebujete tělesnýho strážce.“

„Moje tělo teda může strážit kdykoliv.“

„A dost, Šánd. Pro dnešek jsem s tebou domluvil.“

„To teda ne, Tehole. Dneska v noci. V dílně. A přiveď Bugga.“

„Všechno jde podle plánu. Není nutný –“

„Buď tam.“

Před čtyřmi roky finadd Gerun Eberikt sám zmařil pokus o vraždu krále Diskanara. Jednou pozdě v noci se vracel do paláce a přede dveřmi do králových soukromých komnat narazil na těla dvou gardistů. Kouzelný útok jim naplnil plíce pískem, což mělo za následek udušení. Na dotek byli ještě teplí. Dveře byly otevřené.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půlnoční vlny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.