LADISLAV FUKS

Příběh kriminálního rady

Praha 2015

DÁLE DOPORUČUJEME

Ladislav Fuks: Myši Natálie Mooshabrové

Temný příběh vdovy Mooshabrové se odehrává ve světě ovládaném diktátorem. Hrdinka líčí pasti na krysy, čelí tyranii svých dvou dětí i vyptávání policie, živí se udržováním hrobů a pracuje pro úřad Péče o dítě. Zdánlivě banální a bezvýznamný život ženy. Kým je ale Natálie Mooshabrová doopravdy?

Ladislav Fuks: Nebožtíci na bále – malá humoreska

Maloměstská humoreska o záměně dvou osob na pozadí iluzorního poklidu před blížící se světovou válkou. Autor rozehrává sled groteskních situací, v nichž hrají roli nejen oba „nebožtíci“ a jejich příbuzní, ale i bezduchost úředníků a policie.

Ladislav Fuks: Oslovení z tmy – svědectví o vítězství tvora Arjeha

Apokalyptická vize zániku světa po strašlivé katastrofě vypráví o setkání vysíleného chlapce Arjeha s údajným filosofem, který jej ohromí svým věděním a nutí ho k přijetí podmínek, za něž jeho rodu slibuje štěstí a bezpracné bohatství. Novela plná vizí a alegorií slibuje hluboký zážitek.

© Ladislav Fuks – dědicové c/o DILIA, 1972

Obálka © Marcela Strejčková – Nomzamo, 2015

© Monika S. Benešová – Lama, 2015

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-87959-36-7 (formát PDF)

ISBN 978-80-87959-37-4 (formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87959-38-1 (formát ePub)

ISBN 978-80-87959-39-8 (formát MobiPocket)

Vydání jako celek i jednotlivé části (text díla, obálka, grafická úprava, případně jazyková adaptace, redakční poznámky, ilustrace, předmluva, doslov, životopis autora apod.) jsou chráněny autorskými právy. Nositelé těchto práv jsou uvedeni v tiráži.

Prosíme, používejte tuto elektronickou verzi knihy pouze v souladu s platnou licencí. Žádná verze licence k této e-knize neumožňuje rozšiřování jejich kopií (včetně půjčování) či sdělování díla veřejnosti (například umisťováním kopií či extrahovaných částí na servery, ze kterých je možno tento soubor nebo jeho část dále stahovat nebo jej prohlížet), a to za úplatu či zdarma.

Život by byl mnohem radostnější,

kdyby všichni cítili stejně.

Spravedlivý trest má stejnou cenu

jako zasloužená pochvala.

I

Na město padal drobný třpytný sníh. Široké asfaltové třídy s chodníky začínaly bělet, též bezpočet aut i sochy v parcích a kamenná zábradlí na mostech. A ač bylo teprve k polednímu, tisíce barevných reklam se postupně rozsvěcovalo a všechna ta přepestrá světla vězela v zajíněném jehličí a z obchodů zněly do stříbrných tříd sladké zpěvy dětí, zvonků a varhan.

V sedmé třídě státního gymnasia, nazvaného jménem největšího pedagoga všech dob, sedělo teď k polednímu pětatřicet žáků a všichni by byli nejraději před touto poslední hodinou utekli. Nedržela je tu skleněná stěna třídy, která byla vlastně jediným obrovským oknem, ani bílá tabule, na niž se psalo černou křídou, protože někdo dokázal, že je to pro oči lepší, než když je tomu obráceně, nedržel je tu ani strach z trestu, který by po vánočních prázdninách přišel, neboť útěk ze školy je trestný, držel je tu – kupodivu, a přece podle pravdy – jen ohled na jejich třídního profesora, na něhož právě ta poslední hodina připadla. Profesor stál za moderním stolkem, který představoval katedru, kroutil hlavou a říkal:

„Většina z vás je plnoletá nebo v brzké době bude. Mnozí z vás už navštěvují vinárny a řídí auta. Někteří z vás už dokonce píší milostné dopisy. Ale že byste měli rozum. Za půl hodiny jdete domů, deset dní volna před sebou…“

„Třináct…“ zvolaly hlasy ze zadních lavic a profesor za stolkem kývl a řekl:

„Tak tedy třináct, zaplaťpánbu, ale vy už se nemůžete dočkat. Myslíte, že nevím, že jste chtěli o přestávce utéct? Buďte rádi, že můžete studovat, že na to máte hlavu. Ač se mi zdá,“ profesor zdvihl zrak, „že vlastně ne. Že jste se sem dostali nějakým záhadným omylem.“

Třída zaskučela předstíraným vzdorem, pětatřicet tváří se usmálo ke katedře a profesor pokračoval:

„Čtyři měsíce uběhly od hlavních prázdnin a v této době se stalo mnoho věcí. Leccos jste prožili, co vám způsobilo bolest, smutek, žal, pohřbili jste svého spolužáka Ambrože Henningera…“ v té chvíli třída, dosud lehce zvučící, utichla a sledovala profesora s klidným zájmem… „v té době jste mohli zažít něco, co vás tíží, snad vám někdo ukřivdil nebo jste někomu ukřivdili vy, s někým se pohádali… svátky, které přijdou, jsou velká příležitost. Příležitost vše napravit, odpustit si, podat si ruce, abyste prožili příští dny ve skutečné pohodě, radosti a míru…“ a v té chvíli profesor pohlédl na Vikiho Heumanna.

Jemná hezká tvář Vikiho byla pokryta stínem a jeho jasně šedé oči byly nehybné.

„Mnozí z vás pojedou na svátky do hor, jiní zůstanou v městě, ale všichni si odpočiňte a načerpejte nových sil,“ pokračoval profesor a hleděl na Vikiho souseda v lavici a pak na skleněnou stěnu, která byla jedním obrovským oknem, „po Novém roce vás čeká výklad o rychlosti a síle hluku, která se měří v decibelech. Dozvíte se mimo jiné, že rty jsou třikrát citlivější než kůže na koleně…“ V té chvíli nastal znovu ve třídě šum, ale trval jen krátce, profesor se zas vrátil k vánocům. „Než si koupíte a rozdáte dárky,“ pokračoval, „vzpomeňte si také na ty, kteří žijí ve svízelných poměrech, kteří se ještě nevzpamatovali z války, kteří potřebují pomoc, vzpomeňte na svého spolužáka, kterého se přes veškerou péči nepodařilo zachránit, vzpomeňte…“ a profesor znovu utkvěl pohledem na Vikim. A Viki…

Viki už téměř neslyšel. Neslyšel a neposlouchal. Jeho hlava byla plná představ domova, domova a všeho, co s ním souviselo, a byly to představy chmurné a těžké a na jeho tváři byl stín a jeho oči byly nehybné. Profesor pak přešel k zimním sportům, knihám, divadlu a Viki se nakonec přece jen trochu vzpamatoval. Přestal myslit na domov a myslil na Barryho Pireta, na plánovanou cestu v příštím roce do Smyrny a Istanbulu a na to, co ho dneska čeká… a také se trochu probral i proto, že ho začali pošťuchovat jeho spolužáci. Jeho soused v lavici a ten, co seděl za ním. Ten, co seděl za ním, dost klidný, nenápadný hoch, ho klepl do zátylku a řekl: „Vidíš. Prožít svátky v radosti a klidu. Budeš chodit po krčmách…“ a druhý, soused v lavici, svěží, růžolící, s velkou ofinou, do Vikiho jemně strčil a řekl: „Trváš na tom, abychom se ještě dál přeli?“ A Viki se chtě nechtě musil usmát, byl to žert, se sousedem v lavici se nikdy nehádal a nepřel, měl ho naopak rád, a tomu, co seděl za ním, řekl: „Chceš přece, abych chodil po krčmách…“ a pak zvonilo, profesor jim popřál vše nejlepší a byl konec.

Z gymnasia, nazvaného jménem největšího pedagoga, se vyhrnulo na sta žáků a rozlétlo se do všech stran jako ptáci z klecí. Viki v kožíšku s bílým beránkem a v červené čapce šel v hloučku hochů k rohu ulice, za nímž byl široký bulvár, a snažil se myslit na Barryho Pireta, na cestu do Smyrny a Istanbulu a na to, co ho dneska čeká, a jeho tvář i oči byly jasné. Chlapci povykovali, domlouvali se, kdo jede na svátky do hor, kopali do snížku na chodníku, který zde dosud nebyl shrabán, a tu a tam si někdo zapálil cigaretu. Než došli k rohu bulváru, mnozí odpadli a na začátku té široké třídy odpadli další… Na široké třídě zůstal už jen Viki se svým sousedem v lavici, tím svěžím, růžolícím, s ofinou, který se jmenovat Richter, a s tím, co seděl za ním, klidným, nenápadným Hoffmannem, jehož otec byl vydavatelem obrovského týdeníku. A Hoffmann i Richter brzy na té třídě zpomalili krok a donutili Vikiho, aby také zpomalil krok, a začali vnímat zpěv dětí, zvonků a varhan z obchodů a prohlížet si výklady, zdobené chvojím a zářící – ač bylo teprve poledne – barevnými neóny… Viki brzy poznal, že s nimi daleko nedojde. Ale dřív než jim řekl, že spěchá, ozval se Hoffmann.

O autorovi

Ladislav Fuks (24. 9. 1923 – 19. 8. 1994) byl český spisovatel, známý především psychologickými prózami, často s autobiografickými prvky. Pocházel z rodiny policejního úředníka, maturoval za II. světové války a po totálním nasazení studoval filozofii, psychologii, dějiny umění a pedagogiku. Pracoval v papírenském průmyslu, v památkové správě a v Národní galerii. Později se zcela věnoval psaní.

Hlavními otázkami Fuksovy tvorby jsou strach, úzkost, zlo, bezpráví a především různé podoby vyloučení hlavní postavy z „normální společnosti“. Tyto pocity úzkosti a vyloučení pravděpodobně sám zažíval v dospívání, kdy se vyrovnával se svou homosexualitou. Dokázal se tak dobře vcítit do pocitů Židů, mizejících v koncentračních táborech, a dokázal o jejich utrpení psát tak přesvědčivě snad právě proto, že i jemu samotnému při prozrazení jeho orientace hrozilo přinejmenším vězení.

Fuks se k tématu války a židovského osudu průběžně vracel, stejně, jako se stále vracel k autobiografickým prvkům. V jeho dílech se často mísí reálné události se sny, iluzemi a halucinacemi, příběhy pozvolna plynou, situace se stále znovu a znovu opakují. Někdy ani nelze odhalit, v jaké zemi a době se příběhy odehrávají, většinou je nelze ani jednoznačně zařadit k jednomu konkrétnímu žánru. I v tom tkví osobitost tvorby Ladislava Fukse. Některá jeho díla byla poměrně často překládána a některá i zfilmována nebo převedena na divadelní prkna.

Ladislav Fuks

Příběh kriminálního rady

Obálka s použitím vlastní ilustrace

Marcela Strejčková – Nomzamo.

Vydalo nakladatelství Monika S. Benešová – Lama,

sídlo: V Olšinách 50, Praha 10,

http://www.lama-web.cz/,

jako svou 14. publikaci.

Redakce Karel Marek.

Výroba e-knihy Marcela Strejčková – Nomzamo,

sídlo: V Olšinách 50, Praha 10.

Vydání první elektronické (v nakladatelství Lama).

Praha 2015.

ISBN 978-80-87959-36-7 (formát PDF)

ISBN 978-80-87959-37-4 (formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87959-38-1 (formát ePub)

ISBN 978-80-87959-39-8 (formát MobiPocket)

NEPŘEHLÉDNĚTE

Popelka Biliánová: Paní Katynka z Vaječného trhu

Paní Katynka z Vaječného trhu je milou lidovou postavou pražské trhovkyně první poloviny 19. století, která svůj „kšeft“ ovládá naprosto mistrně. Je to typ impozantní tvrdošíjné poctivé ženy s velkým a dobrým srdcem. Na těchto stránkách se seznámíme s jejím příběhem, kterak v hádce vypudí z domu svého jediného syna a jak jej zase šťastně nalezne. Díky skvělému vypravěčskému talentu autorky se nenásilně seznamujeme s folklórem pražských tržišť a s kouzelnou jadrností dobového jazyka, která bez potíží dokáže dojmout i způsobit záchvaty smíchu. Výborná odpočinková četba na dovolenou.

Lev Blatný: Povídky v kostkách

Experimentální povídky a básně v próze Lva Blatného, jednoho z našich význačných expresionistů, nastavují ironické, satirické a mnohdy groteskní zrcadlo konvencím předválečné společnosti. Krátké, koncentrované prózy vás možná překvapí svou hutností a silou a především nadčasovostí.

Gustavo Adolfo Bécquer: Paprsek luny – tajemné španělské legendy

Kdo je ta tajemná žena, do níž se v nočním lese zamiloval Manrique? Proč není radno se o dušičkové noci přibližovat k Vrchu duší a jak s tím souvisejí templáři? Přinese Pedro milované Marii zlatý náramek a co má společného láska a vina? Co je tak vzácným případem? A co se stalo v Maurčině jeskyni?

Viktor Dyk: Smrt panenky – výběr povídek o smrti

Výběr Dykových povídek, jež spojuje téma smrti a lásky, zahajuje smrt z nedostatku lásky a uzavírá smrt z přílišné lásky, jíž není možné naplnit. Najdeme zde také smrt, díky níž je možné věčně milovat, a kromě dlouhého umírání stářím je zde popsána i myšlenka smrti, aby mohl jiný milovat.

Svatopluk Čech: Jestřáb kontra Hrdlička

Tragický příběh nepraktického pana Hrdličky a jeho rodiny, která se nedokáže přizpůsobit změně jejich poměrů, což neodvratně vede kroky nebohého Hrdličky k bezcharakternímu lichváři Jestřábovi. Ten se, beze všech výčitek svědomí, vrhá na svou budoucí oběť a nechává ji pomalu tonout v jedovatých vodách dluhů, úpisů, směnek a exekucí.

Svatopluk Čech je bezpochyby mistr pera a není pro něj těžké, svým lyrickým uměním, vyvolat ve čtenáři silné emoce k hrdinům tohoto dramatu.

Text je opatřen redakčními poznámkami.

Ignát Herrmann: Z pamětí starého mrzouta

Pobavte se příhodami mrzoutského úředníčka, poodhalte jeho milostné zážitky z mládí i trampoty s „kmotrem“ nebo s „českým pekáčem“, prožijte s ním nekonečné týdny s husou nebo strasti kolem „vhodných vánočních dárků“ a nezapomeňte ani na kapitolu, v níž se pan Cyrus stane „volebním agitátorem“.

Ignát Herrmann: Otec Kondelík a ženich Vejvara

Pan Václav Kondelík je vážený měšťan, uznávaný malířský mistr, náramný labužník, znalec piva, vtipálek i škarohlíd, a tak trochu samoliba. Rodinné pohodlí mu, v dobrém slova smyslu, začíná čeřit velice nesmělý a trochu nedůvtipný nápadník jeho jediné dcery Pepičky, magistrátní úředník Vejvara.

Jiří Mahen: Rybářská knížka

Kniha, která je stále považována za „rybářskou bibli“, plná vzpomínek z rybářských výletů, postřehů ze života ryb a rybářů, dojmů z nádherné přírody. Krásný jazyk, humorná nadsázka i porozumění přírodě, rybám a rybaření uchvátí čtenáře i dnes. Začínajícího rybáře jistě potěší rady a zkušenosti.

Josef Svatopluk Machar: Čtyři knihy sonetů 1890 – 1892

Čtyři knihy sonetů jsou sbírkou původně čtyř samostatných knih psaných v letech 1890 až 1892 a pojmenovaných podle ročních dob. Ve sbírce jsou tyto knihy řazeny nikoli tak, jak jdou roční doby za sebou, ale podle pořadí, v jakém byly psány a vycházely: Letní sonety (1890/1891), Zimní sonety (1891/1892), Jarní sonety (1892/1893) a Podzimní sonety (1892/1894). Stejně jako v celém Macharově díle, se i v této sbírce prolíná subjektivní lyrika s kritikou měšťácké společnosti, lhostejnosti, pokrytectví, falešné morálky i prázdného vlastenectví. Zamýšlí se zde nad soudobým světem moderní civilizace a vyjadřuje pocity mladé generace, pocity zklamání, ale i prosazování individuality, zájmu, aktivity. To vše je pro nás stále aktuální.

Vojtěch Rakous: Doma – židovské obrázky

Soubor povídek Doma byl první knihou, která uvedla do české literatury židovské obyvatele venkova a maloměsta jako jeho přirozenou součást. S humorem i porozuměním vypráví, jak vesničtí Židé poloviny 19. století se svými sousedy sdílejí běžné radosti i starosti a zároveň ctí své tradice a svou víru.

Vojtěch Rakous: Modche a Rézi

Humorné vyprávění o trampotách starého dobráckého, ale poněkud nedůvtipného, Žida Modcheho a jeho hádavé, úzkostlivě čistotné, panovačné, lakomé, ale přesto všechno dobré, ženy Rézi. Modche je věčný smolař a díky tomu a díky své jednoduchosti provádí jednu hloupost za druhou. Autor nám tyto jeho eskapády předkládá v několika příbězích, psaných tradičním jazykem a s laskavým humorem.

Antonín Sova: Zlomená duše / Vybouřené smutky

Zlomená duše i Vybouřené smutky, jsou sbírkami plnými pocitů - milostné vášně, erotické touhy, ale i pohrdání, vzdoru, lítosti, zhnusení… Vším tím se posléze prolíná smutek až depresivní a beznadějný, téměř rezignace.

Je až k nevíře, jak živé dokáže být dílo přes sto let staré. Básně, které vznikaly ve zcela jiné době, ve zcela jiných politických a společenských poměrech, jako by mluvily z duší mnohých dnešních lidí, jako by popisovaly naše vlastní pocity z našich vlastních každodenních zápasů.