Vojtěch Fabián

Narodil se 8. 12. 1990 ve Frýdku – Místku. Má staršího bratra a mladší sestru. Většinu dětství utíkal z města ke svým prarodičům v nedaleké vesnici. Od mala si na horách v blízkosti lesa vybudoval silný vztah k přírodě. Vlivem času stráveného nejenom se svými prarodiči, či prababičkou, ale i jinými starousedlíky si našel vlastní morální zásady. Současně si také vybudoval vztah ke sportu, turistice a k tradičním těžkým pracím, spojenými s venkovem. Ale s množstvím pohybu roste i riziko úrazu a ty malý kluk s fůrou odvahy přímo přitahoval. Několik nedobrovolných pobytů v nemocnici ho nakonec navedlo ke studiu na Zdravotní škole a později i na Lékařské Fakultě, kde vystudoval Zdravotnického záchranáře. Při studiu na vysoké škole se dostal k dalším sportovním aktivitám a k některým netradičním koníčkům. Pro některé podivín nejenom svou profesí. Člověk, který raději vystoupí z řady, než aby sám šel s davem.

Jedna pusa nestačí, Rezavá růže

Příběh pojednává o nezkrotné vášni mezi ženou a mužem, kteří se potkají uprostřed dlouhé noci a nepřemýšlejíc se pustí na dlouhou cestu plnou lásky, zklamání a osudových zvratů. Děj je zasazen do malebné krajiny Beskydských hor auprostřed pohostinné přírody nám připomíná, že láska má mnoho forem. Polemizuje nad duševní i tělesnou přitažlivostí.

Vojtěch Fabián

Jedna pusa nestačí
Rezavá růže

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vojtěch Fabián, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-089-5

Obsah

JEDNA PUSA NESTAČÍ

I. Cesta

II. Seznámení

III. Střízlivění

IV. První schůzka

V. Selhání

VI. Přiznání.

VII. City nebo chtíč?

REZAVÁ RŮŽE

I. Shledání

II. Dobývání

III. Rozhledna

IV. Film?

V. Krvavá svíce.

VI. Jak na nový rok?

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

JEDNA PUSA NESTAČÍ

I. Cesta

Doběhl jsem na zastávku lehce zadýchán a s úlevou se postavil před otevřené dveře autobusu. Stihl jsem to, ale kde to vlastně chci jet?

„Jedete do Kunčic?“ vyhrkl jsem ze sebe.

Řidič zavrtěl hlavou: „do Frenštátu, přes Tichou“.

„Tak tedy do Tiché, co nejblíže Kunčic,“ odpověděl jsem s pokrčením ramen. Dále v autobuse už se na mě smála stará známa parta a s láhví tvrdého alkoholu pod mikinou se zatím pokoušeli chovat tiše. Místa k sezení chyběla, ale většinu přátel jsem dlouhou dobu neviděl a při přátelském hovoru cesta i ve stoje utíká rychle. I přes letní dny a zaplněný autobus v něm nebylo dusno. První komplikace nastaly o pár vesnic dál. Blížila se Tichá a já do diskuze předhodil to, že jsem si zaplatil lístek pouze tam. Což většinu z nich pobavilo, protože ostatní měli zaplacen lístek do Frenštátu na vlak, kterým měli dále pokračovat do Kunčic.

I přes popichování ostatních jsem při zastavení přistoupil k řidiči a lístek si dokoupil. Jízdu na černo mé svědomí odmítlo. S mým štěstím, by to stejně neprošlo.

V krátké diskuzi jsem marně namítal, jestli nejedeme zbytečně oklikou. Už jsme byli na cestě a po cestě v kopcovité krajině zalité teplým sluncem na mou mysl přilétly vzpomínky. Frenštát pod Radhoštěm. Malebné město pod vrcholky Beskydských hor, hrdé na svou Valašskou historii. Jako dítě jsem si název často pletl s Frýdlantem nad Ostravicí.

Při průjezdu městem nás zaujal muž ležící na zemi před nalévárnou 3. kategorie. Z bezpečné vzdálenosti mu nejspíše náhodný kolemjdoucí volal pomoc. Jeho odstup dobarvil zanedbaný vzhled jedince na zemi.

Po příjezdu na vlakové nádraží narážíme na další skromnou hospůdku. Naštěstí je již zavřená a tak pokračujeme ve vysávání ohnivé vody z vlastní láhve. Ty časy kdy došel nejprve džus, už jsou dávno pryč. Čekání na vlak v dobré náladě utíká rychle.Zlověstné skřípání brzd oznamuje jeho očekáváný příjezd. Překvapilo nás, že přijel včas. Energicky jsme se natlačili s davem dovnitř a mně se podařilo nenápadně ukrýt naši poslední láhev. Chvíli jsem se bavil propukající panikou mezi přáteli, abych jim následně láhev opět odevzdal a vyslechl si jejich podrážděné poznámky.

Rád jezdím vlakem a výhled na Beskydské kopce se zelenými lesy či loukami, na kterých se pásly krávy, mi na tváři vykouzlil uvolněný úsměv. Nostalgické vzpomínky na roky dojíždění prosezené ve vlaku. Všechny byly s výhledem právě na toto pohoří, kterým projíždíme. Vystrčil jsem ruku z okna a ucítil chladný horský vzduch. V podstatě celý život žiju na dohled od nich. Jak bych je nemohl mít rád?

Po příjezdu do cílové stanice jsme se vydali na pochod. Litrová láhev už byla prázdná a po chvíli pochodu se začalo řešit, jak daleko ta před pouťová akce ještě je. Od zdejšího domorodce se dozvídáme, že se nachází na druhé straně vesnice a zbývá ještě asi 5 km pochodu. Což byla hlavně pro naše dámské kamarádky, obuté k tanci, nikoliv k túře, špatná zpráva. Na můj cílený dotaz jsem se dozvěděl, že z Tiché by to bylo přibližně stejně daleko. Což mě sice trochu pobavilo, ale náš problém to nijak neřešilo. Od slunce horký asfalt s množství překážek spojených se silniční opravou, nám cestu neusnadňovali. Kamarád a organizátor na to zareagoval sérií telefonátů a začal shánět odvoz na místo. Po několika telefonátech se naproti nám objevil hasičský vůz, určený k přepravě hasičů. Ač kolem nás nejprve pouze projel v místech, kde se provoz řídil semafory kvůli zmiňované rekonstrukci vozovky, během chvíle se pro nás vrátil. S ovacemi a s oslavnýmiódami jsme se namačkali dovnitř, a i přes nedostatek míst jsme po cestě nabírali další chodce, sedajíc si při tom vzájemně na klíny. Během chvíle nás hasičský vůz dovezl až k hasičárně, za kterou byly na volném prostranství stánky a provizorní pódium pro živou kapelu. Hasiči nás vyložili na dohled od hasičárny s tím, že náš transport nebyl zrovna podle jejich předpisů a nemáme to nikomu zmiňovat. Zapózovali jsme si s oním autem pro fotku na rozloučenou a vyrazili do akce.

II. Seznámení

Ještě za světla bylo jednodušší obsadit volný stůl o dostatečné kapacitě pro naši partu a na rozjezd se k pivu začaly nalévat panáky. Po pár kolech jsem cítil, že mi chybí poctivý tréning mých přátel. Dokonce mě na to jeden z nich i pobaveně upozornil a já tak uznal kapitulaci a zmírnil tempo. Vzhledem k mé společenské unavenosti bylo pro kamarádky mnohem snazší dostat mě na parket. Kapela hrála i zpívala na můj vkus výborně, takže jsem se bez průtahů nechal vtáhnout do víru tance. V opilosti večer vždy utíká rychle a opilá mysl si většinou pamatuje jen ty výraznější události. Jednou z nich bylo vyrušení mého svérázného tance pod pódiem. Ač do dneška neurčím hodinu, ve které se to stalo, vím, že od té chvíle se čas opět zpomalil.

Ucítil jsem zezadu šťouchnutí, které mě vyvedlo z rovnováhy a já krátce zavrávoral tak, že jsem se v setrvačnosti mých rytmických pohybů musel chytit pódia. Po rychlém otočení zjišťuji, že oním útočníkem byla smějící se dívka, jejímuž zevnějšku dominovaly dlouhé rezavé vlasy. Několik pramínků se jí nespoutaně přimotalo do obličeje, ale dle jejích gest bylo jasné, že se omlouvá. Po mém otočení k dalšímu pokusu o tanec netrvalo dlouho a z rovnováhy mě vyvedl další náraz. Stejný viník se stejnými omluvnými gesty. Již s mírným podrážděním a současně i zájmem následoval další pokus o tanec, ale dopadl stejně. Jednou, či dvakrát náhoda stát se může, ale po třetí už v tom pro mě byl jasný úmysl. S tázavým výrazem jsem se otočil, aniž bych tenkrát pořádně věděl, co chci říct. Nepovažuju se za typ člověka, který by byl v takové situaci často. Ona však vyřešila situaci za mě. Chytla mě za ruku a odtáhla mě od pódia. V opilosti jsem neskrýval své překvapení, ale nedostal se mi prostor pro otázky. Ona zrzavá slečna, která mě dokázala stále překvapovat, začala opět omluvou. Svalovala vinu na svou sestru, která tam měla tančit s ní. Kapela zrovna začala další hitovku od Kabátů a já nerad křičím. Můj návrh pro oddálení přijala bez námitek a vedla mě opět o kousek dál. Na polní cestě, směřující daleko do tmy, kolem nás prošlo jen pár bloudících podnapilých. Vyhrkla na mě, zdali nepracuji v nemocnici. Její sestra si myslela, že mě tam viděli při návštěvě babičky.

„Ano, pracuji“ odpověděl jsem, ač přesvědčen, že dívku vidím poprvé. Nastala chvíle vyptávání, ale ani ona, ani já jsme si přesné místo našeho možného shledání nevybavili.

Najednou a bez řečnické pauzy tak, jako by to patřilo k předchozím větám, zmínila nutkání jít na malou. Ač to vůbec nesouviselo s předchozím rozhovorem.

„Doprovodíš mě?“ zeptala se nedočkavě. S pokrčením ramen jsem ji následoval dál do tmy.

Polní cesta byla lemována vysokou trávou na jedné straně a dozrávajícím obilím na straně druhé. Hudba se ozývala v dálce stejně jako občasné výkřiky vesnického veselí. Vysmýkla se mi z ruky a v rychlosti zaběhla za stromy podrostlé keři nedaleko cesty. Nápadně při tom skákala vysokou trávou. Zavál chladný vítr a připomněl mi, jak noc pokročila. Mé oči zaujaly jasně zářící hvězdy na temné obloze. Po chvilce mi dlouhé zrzavé vlasy proletěly před tváří a vyžádaly si tak mou pozornost. Proběhla kolem a při svém skotačení vesele pohazovala rukama. „Mám chuť běhat, pojďme běhat!“ vyzývala mě s dětskou hravostí.

Pevným krokem s jistou rozvahou jsem ji následoval do vysoké trávy. Byla mokrá a nepříjemně studená.

„Krásně svítí hvězdy,“ zmínil jsem klidným hlasem. Konečně se na chvíli zastavila.

„Zbožňuji hvězdy,“ řekla s upřímnou radostí. Několika ladnými kroky přihopsala blíž a začala ukazovat i vyjmenovávat jednotlivá souhvězdí. S radostí a zájmem mluvila o hvězdách. Také jsem se přidal do diskuze, ale její vědomosti mě v tomhle oboru předčily. Zaujatě jsem se zeptal, odkud toho o hvězdách tolik ví. Postupně se tak téma přesunulo na ní samotnou. Mluvila o sobě, o škole o svých snech a my se k sobě nevědomky přibližovali. Po chvíli jsme už k sobě byli tak blízko, že sama přestala mluvit a já beze slov koukal do páru lesklých očí. Lehce jsem ji chytil za ruku, visící u jejího pasu, jako bych nevěřil, že je skutečná. Přitahovala mě. Její hravost, lehkomyslnost, energičnost schovaná v křehkém vzezření a sladkém úsměvu. Uvolněně jsem si přivoněl k dlouhým zvlněným vlasům a volnou rukou opatrně projel mezi několika prameny. Nepohnula se, neucukla, jen krátce zamrkala očima. „Máš někoho?“ zeptala se sotva slyšitelně. S mírným pobavením jsem odpověděl: „nemám, ty ano?“

Ona s lehkým zaváháním zavrtěla hlavou. Opět jsem si lehce přivoněl k vlasům a tiše pošeptal: „pěkně voníš.“

Lehce stydlivě sklonila s úsměvem hlavu a já po ni toužil čím dál víc. Beze strachu jsem plynule od vlasů přešel k jejím rtům a natáhl se k polibku. Pomalu odklonila hlavu na stranu a naše rty se tak těsně minuly. Tím krátkým odmítnutím ve mně touhu stále stupňovala. Opět jsem se zadíval do hlubokých očí a vzápětí zavřel ty své, neb mi tentokrát její rty vyšly vstříc.

Krátce jsme se políbili a po pár vteřinách se zase oddálili, tak jako bychom sami nevěřili, zda je to skutečné. Lehce mi vyklouzla z rukou a zůstala na délku paže stát předemnou.

„Ani nevím, jak se jmenuješ!“ řekla rázně, ale její rozpustilý úsměv prozrazoval, že to nemyslí jako výtku.

Pobaveně jsem odpověděl: „ale já ti své jméno řekl hned na začátku, když ses ptala, jestli pracuji v nemocnici.“ S náznakem studu pokývala hlavou.

„Ale já si teď nejsem jistá, řekneš mi ho znovu?“

Pobaveně jsem udělal krok blíže k ní, ale ona prchlivě uskočila o pár krůčků zpět a opět se mi tak vzdálila. „Já si tvé jméno pamatuju,“ zdůraznil jsem její jméno s jistou hrdostí nad tím, že si ho opravdu pamatuji.

„Řeknu ti své jméno znovu, ale vyválíš se za to v trávě“, pronesl jsem se smíchem.

O chvíli později jsem zůstal zaraženě stát, překvapen její reakcí. Lehce, ladně jako ptáče roztáhla ruce do stran a bezestrachu si lehla do vysoké mokré trávy za ní. Mou překvapenou strnulost přerušila natáhnutím ruky a krátkým pokynutím.

Ač jsem si před chvílí se svým jménem cítil jako pán situace, dostala mě přesně tam, kde mě chtěla mít. Trochu nejistě jsem se rukou opřel o zem vedle jejího ramena a tiše, ale slyšitelně ji pošeptal své jméno do ucha. Odměnila se mi za to dlouhým polibkem a nejen jím. Hladili jsme se po těle, líbali po krku, dokud přímo toužebně nevzdychla: „tady ne, pojďme někam jinam“.

V tu chvíli se v mé opilé mysli projevilo překvapení, nejenom nad otázkou, ale i nad celou tou situací. Nicméně ona opět převzala otěže. Na mou otázku, zdali zná nějaké lepší místo, prostě vstala, chytla mě za ruku a rozběhla se do trávy. Svým startem mě opět překvapila tak, že se naše ruce v mžiku rozdělily a ona se po mě jen letmo ohlédla, aniž by zastavovala. Pomalejším, ale jistým krokem jsem ji následoval. Ač po chvíli mizela ve tmě, ve vysoké mokré trávě za sebou nechávala vyšlapanou cestičku.

Zahlédl jsem, jak si opět lehá do trávy, což mě přimělo mírně přidat krok. Během chvilky jsem si už klekal vedle ní a ona mě nedočkavě přitáhla na sebe. Pokračovali jsme v předchozím líbání, ale k mazlení přidali i svlékání. Naše činění spělo k jasnému cíli. Překvapilo mě, jak snadno mi nasadila prezervativ. V tu chvíli mi prolétlo hlavou, že tohle rozhodně nedělá poprvé. Mokrá tráva na obnaženém těle nepříjemně chladila, ale mou nabídku na výměnu odmítla. Toužebné vzdychání postupně utlumilo nepohodlí louky a chlad noci.

Vždycky jsem se považoval za chlapa, kterému jde spíše o prestiž a spokojenost druhého pohlaví. Ovšem v téhle situaci mi po chvíli došlo, že opilým tělům neporučím a další snaha bude zbytečná. Sama mi v té chvíli pošeptala, že je ji zima a že to takhle nepůjde. Postupně jsem se vzdal snažení, krátce ji políbil a začal se zvedat.

V tu chvíli ovšem udělala něco, co z celé noci udělalo mnohem víc, než jen jednu noc. Něco hodnotnějšího, než celá ta krátká doba, za kterou jsme se sotva stihli poznat. Znovu mě objala a přitáhla na sebe. „Ještě chvíli lež,“ pošeptala a získala tím vše. Vše co chlapovi žena může vzít, ač je to nehmotné a „tvrdým chlapům“ se jen těžce přiznává, že to vůbec mají.

III. Střízlivění

Ležet jsme vydrželi, dokud se to v nepohodlí dalo snést a ona se nezačala třepat zimou. Při oblékání jsem ztratil tkaničku z mikiny, která tam nejspíše dosud leží, pokud ji nesežrala sekačka. Mírně rozmrzelý jsem ji už nehledal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jedna pusa nestačí, Rezavá růže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.