Sisters of Treason

Text copyright © Elizabeth Fremantle, 2014

Translation © Ina Leckie, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN mobi 978-80-7462-816-0

ISBN epub 978-80-7462-804-7

Pro Raphaela a Alici

PROLOG

Únor 1554

Tower, Londýn

Levina

Frances se třásla. Levina ji pevně přitiskla k sobě. Ledový vítr svištěl holými větvemi stromů, lomcoval oběma ženám lemy šatů a zvedal jim kápě, takže se jim stužky pod bradou zařezávaly do kůže. Zimní obloha připomínala skvrnitými šedými odstíny vnitřek ústřice a na jejím pozadí se temně rýsovala silueta Toweru. Kolem popraviště postával hlouček lidí a všichni si mnuli prokřehlé ruce, přešlapovali a podupávali. Dva pacholci tudy právě táhli nevelkou káru, ale Levina si jich moc nevšímala, oči upírala k jednomu z oken v budově na protější straně nádvoří. Zdálo se jí, že tam zahlédla nějakou postavu.

„Bože milosrdný!“ vydechla Frances a zakryla si rukou ústa. „To je Guildford.“

Levina se otočila a hned jí to bylo jasné. Na káře ležela zkrvavená hromádka – ano, spíš hromádka než tělo – Guildforda Dudleyho. Frances zalapala po dechu. Tvář jako by jí někdo přemaloval, ne na bílo, jak by člověk čekal, ale spíš na zelenošedo. Levina ji popadla za útlá ramena, otočila obličejem k sobě a hleděla jí přímo do očí. „Dýchejte zhluboka, Frances, zhluboka.“ Sama to začala dělat také. Třeba mě Frances aspoň mimoděk začne napodobovat. Ostatně sama to potřebuji taky. Absolutně si nedokážu představit, jaké to je, když se matka musí dívat, jak jde její sedmnáctiletá dcera na smrt, a nemůže proti tomu zhola nic udělat.

„Pořád nechápu, proč nám Marie –,“ Frances se zarazila a pak se opravila, „– proč nám královna nedovolí, abychom ji navštívily… abychom se s ní rozloučily.“ Oči měla podlité krví.

„Je tak krutá ze strachu,“ řekla Levina. „Bojí se, vidí ve všem nějaké spiknutí, dokonce i mezi matkou a odsouzenou dcerou.“ Sklonila se maličko a svému chrtovi přejela prsty po zježeném hřbetu. Vzápětí ucítila přes sukně uklidňující dotek jeho čumáku.

Není to ještě ani celý rok, co jsem malovala Janu Greyovou s odznaky královské moci. Fascinoval mě její pohled, pohled tmavých očí, posazených daleko od sebe, s jasnějšími skvrnkami zářivě hnědé, i její vznešená šíje a jemné ruce. Všechno dohromady to působilo dojmem velké síly ducha a současně křehkosti. No, „malovala“ – to ani není ten správný výraz, vždyť jsem sotva stačila udělat pár přípravných skic uhlem, než Marie I. Tudorovna dorazila do Londýna se svým vojskem a vyrvala královské žezlo z rukou své mladší sestřenice, která si dnes na tohle popraviště přijde pro smrt. A byla to její vlastní matka, tady Frances Greyová, která mi pomohla rozlámat ten malířský rám i s kartonem a hodit jej do ohně v krbu. Kola osudu se v Anglii poslední dobou točí dost překotně.

Levina přes rameno zahlédla, jak přichází skupinka katolických kněží. Byl mezi nimi i Bonner, biskup londýnský, s tučnými lesklými tvářemi, jako nějaké nechutně přerostlé nemluvně. Toho dobře znám z naší farnosti: říká se o něm, že jeho brutalita nezná mezí. Pohrdlivý úsměv jako by měl nalepený na obličeji. Těší se, že uvidí, jak ta dívenka přijde o hlavu – je to pro něj určitě triumf. Nejraději bych mu takovou vyťala, až by mu ten úšklebek odletěl! Úplně živě vidím, jak by mu na tváři vyskočil rudý otisk, a cítím, že by mě z toho příjemně hřála celá dlaň.

„Jde za námi Bonner,“ pošeptala Levina Frances. „Neohlížejte se, prosím. Kdyby si všiml, že se po něm díváte, mohl by se vás pokusit pozdravit.“

Frances přikývla a polkla, a Levina ji raději vedla stranou od kněžských kuten, aby tolik nehrozilo nebezpečí, že se s nimi budou muset bavit. Moc lidí tu jinak nebylo, nenašlo se mnoho těch, kteří by chtěli přihlížet, jak umírá dívka, jež několik dní třímala anglické žezlo. Tedy rozhodně těch lidí nebyly stovky, jako když šla na popravu Anna Boleynová – ta, jejíž smrt odstartovala módní vlnu stínání hlav královnám. Dnes tu nebude nikdo povykovat, všichni už se moc bojí, s výjimkou Bonnera a jeho lidí, a dokonce ani ti nejsou tak zabednění, aby svou radost dávali nějak přehnaně najevo. Levina se zamyslela nad tím, jak by asi namalovala královnu v této chvíli. Královna je nyní v paláci jistě pohromadě se svými nejbližšími dámami, a pravděpodobně teď budou na modlitbách. Avšak v mé mysli je sama v rozlehlém společenském sále a zrovna jí oznámili, že na její příkaz byla právě zavražděna jedna z jejích nejmilejších sestřenic. A královnin výraz nevyjadřuje potlačovanou vítězoslávu jako Bonnerův, ani strach, i když by měl, vždyť je to koneckonců sotva pár dní, co se vojsko vzbouřenců sice neúspěšně, ale přece jen pokusilo svrhnout ji samotnou a dosadit na trůn její sestru Alžbětu – ne, její strnulý obličej připomíná spíš prázdný list nového pergamenu, oči mrtvé, strnulé, a člověka při pohledu na ni hned napadne, že skutečné vraždění teprve začíná.

„Je to všechno dílo jejího otce,“ zamumlala Frances. „Nemůžu se ubránit, abych mu to nekladla za vinu…, těm jeho nekontrolovatelným ambicím.“ Přímo ta slova odplivovala, jako by to bylo zkažené sousto. Levina sjela pohledem zase k tomu oknu ve věži a přemýšlela, že ta postava tam je možná právě Henry Grey, manžel Frances a Janin otec, kterého také čeká trest pro zrádce. Kára mezitím zastavila vedle nižší budovy opodál. Jeden z tahounů se pustil do řeči s kýmsi známým, klábosil, jako by si chtěl jen tak ukrátit čas, jako by ani nevezl mrtvolu mladého chlapce rozsekanou na kusy. „Je to všechno jen domeček z karet, Vinko, jen domeček z karet.“

„Nechte toho, Frances,“ položila jí přítelkyně paži kolem ramen. „Jinak vás to připraví o rozum.“

„A co královna? Kde je to její milosrdenství? Vždyť jsme její blízcí příbuzní. Elle est ma première cousine, on était presque élevée ensemble.“

Levina neodpověděla, jen ji objala pevněji. Frances často zapomíná, že francouzsky moc nerozumím. Nikdy jsem se jí neptala, proč vždycky upřednostňovala tuhle řeč, když je do morku kostí Angličanka, dokonce přesto, že už ani u dvora není příliš v módě. Asi to má něco společného s její tudorovskou matkou, která byla vdovou po francouzském králi.

Přicházel k nim nějaký člověk, kápě mu ve větru divoce vlála, takže vypadal tak trochu jako netopýr. Zastavil se před oběma ženami a zdvořile se uklonil, smekl čapku a mačkal ji v rukou.

„Mylady,“ řekl a srazil paty. „Sir John Brydges, velitel Toweru.“

Je v něm určitá strohost, není divu, pomyslela si Levina, ale vzápětí promluvil ten muž dost neformálně: „Hluboce s vámi soucítím, má paní. Má žena a já…,“ odmlčel se, hlas se mu maličko zachvěl: „Velmi jsme si vaši dceru v uplynulých měsících oblíbili. Je to báječná, pozoruhodná dívka.“

Frances vypadala, jako by se topila. Nebyla schopná odpovědi, jen vzala jeho ruku do dlaní a přikývla.

„Přivedou ji teď sem dolů.“ Velitelův hlas se proměnil v sotva slyšitelný šepot. „Mohu vám dopřát chvilku s ní. S vaším manželem se odmítla setkat, než ho –,“ chtěl říct „popravili“, ale včas to slovo taktně spolkl. „Ale ptala se po vás.“

„Pusťte mě k ní,“ vysoukala ze sebe Frances.

„Musím vás požádat o co největší rozvahu a opatrnost. Nechceme přitahovat pozornost.“ Bylo jasné, že má na mysli Bonnera a tu smečku katolických dravců. „Já teď odejdu. Vy mě budete následovat až za chvíli. Jděte zadním vchodem, támhle.“ Mávl rukou k nevelkému přístavku pod zvonicí. „Budeme tam na vás čekat.“

Otočil se a odešel. Obě ženy se po chvíli vydaly za ním, aby to vypadalo, že jen hledají nějaké závětří. Vstup do přístavku byl nizoučký a obě musely sklonit hlavu. Pak za sebou zavřely a octly se tak v hustém šeru. Nějakou chvíli trvalo, než si jejich oči přivykly a začaly ten prostor vnímat. Naproti nim byly další dveře. Měly bychom jít dál? napadlo Levinu, musím být iniciativní sama, protože Frances zjevně není schopná vůbec ničeho. Vykročila tedy, ale vtom dveře zaskřípěly a dovnitř nahlédl Brydges. Pak otevřel dokořán a vedle něj stála Jana, celá v černém, v drobných bělostných rukou svírala několik knih. Usmívala se, řekla jen „Maman!“, jako by byl docela obyčejný všední den.

„Chérie!“ zvolala Frances a padly si do náručí. „Ma petite chérie, ma petite chérie,“ opakovala jí matka stále dokola. Francouzština dodávala té chvíli ještě dramatičtější dojem, Levina si připadala, jako by sledovala scénu z divadelní hry. A taky si uvědomila, že Jana působí dospělejším dojmem než Frances, že je vyrovnaná, klidná a neuvěřitelně se ovládá.

Levina ustoupila stranou a trochu se odvrátila, z ohleduplnosti, i když ji ty dvě stejně sotva vnímaly.

„Je mi to líto, chérie…, mně je to tak strašlivě líto.“

„Já vím, Maman.“ Jana se vymanila z matčina objetí, aby přece jen nepodlehla citům, narovnala ramena a uhladila si šaty. „Ne vous inquiétez pas. Bůh si mě k tomu vyvolil. Odcházím k Němu dobrovolně, jako vyslankyně nové víry.“

Ta dívenka, kterou jsem před pár měsíci začínala malovat, je pryč, užasla Levina. Tohle je skutečná žena, důstojná, vzpřímená, klidná. Napadlo ji, že Jana by byla mnohem lepší a moudřejší královna, než kdy bude Marie Tudorovna. Kdyby lidé viděli Janu takovou, jaká je nyní, nikdy by nikoho nenapadlo táhnout proti ní s armádou a dosadit na trůn její katolickou sestřenici.

„Kdybych tak měla aspoň špetku tvé kuráže,“ vydechla Frances.

„Už je čas, Maman,“ řekla Jana, když se předtím podívala po Brydgesovi a ten přikývl. Pak podala matce jednu z těch knih a zašeptala: „Uvnitř je dopis pro vás a ještě jeden pro Kateřinu – ten jsem napsala přímo na stránky, protože ona by ho jinak ztratila –, má sestra si nikdy neuměla věci ohlídat.“ Zasmála se tomu tiše a ten zvuk dokonce vyvolal cosi vzdáleně podobného úsměvu i na tváři Frances, a obě si v té chvíli byly tak podobné, že se musela pousmát i Levina. Janin smích však utichl stejně rychle, jako se ozval, a ona dodala: „Ochraňujte Kateřinu, Maman. Bojím se, že to pro ni bude velmi těžké.“

Levina si při těch slovech s hrůzou uvědomila, že Janina mladší sestra se nyní nevyhnutelně stane novým terčem reformistických spiknutí – někdo se určitě bude pokoušet svrhnout katoličku Marii a posadit na trůn někoho z lidí své víry. Je to jako řádka kostek domina, co se skládají tak, aby padaly jedna za druhou.

„A Marie? Co jí mám vzkázat?“ To Frances mluvila o své nejmladší dceři.

„Marie je moudrá dost. Ta žádnou radu nepotřebuje,“ konstatovala Jana a pohnula svou útlou dlaní podobně, jako když ptáček mávne svými křidélky, a zmizela za dveřmi. Frances svírala knihu a druhou rukou se musela opřít o zeď, aby se udržela na nohou.

„Pojďte,“ vybídla ji Levina, vzala ji jemně za paži a vedla ji ven, zpátky do větru a k popravišti, kde mezitím přibylo jen pár dalších lidí, ještě stále by se to nedalo nazvat davem. Pak se objevil na dřevěné platformě Brydges s popelavou tváří, za ním ten katolický kněz, jemuž se nepodařilo obrátit Janu na svou víru, oba se sklopenýma očima. A za nimi ona, statečná a hrdá, v rukou otevřený žaltář, rty se jí pohybovaly v neslyšné modlitbě, doprovázená dvěma svými dámami, které jen stěží zadržovaly slzy. Ten výjev se Levině vryl do paměti: ostře černá barva Janina šatu kontrastující s neurčitým šedohnědým zdivem Toweru, to, jak vítr všechno rozevlává, jako by to chtělo odletět, ty dámy na pokraji pláče a v barevném šatu, který v té situaci působil strašně křiklavě, bledost Brydgesova obličeje, i výraz velebného, téměř slavnostního poklidu v Janině tváři. Tuhle scénu musím namalovat. Poryv větru v tom okamžiku ulomil větev z nedalekého stromu a ta se s rachotem zřítila na zem tak blízko Bonnera a jeho nohsledů, že celá jejich skupinka leknutím uskočila. To by mě zajímalo, kolik lidí tady teď zalitovalo, že ta větev nespadla o kousek dál.

Jana Greyová vystoupila po několika schůdcích nahoru a stanula před diváky, aby pronesla poslední řeč. Byla tak blízko, až Levině připadalo, že by se stačilo natáhnout a dotkla by se lemu jejích šatů, ale vítr rval dívce slova přímo od úst a chvílemi bylo slyšet jen útržky. „A myji si ruce nevinné…“ Naznačila to i gestem – mnula si drobné prstíky jako pod proudem čisté vody. „Zemřu jako pravá křesťanka a vím, že nebudu spasena nikým a ničím jiným než milostí Boží.“ Lpí na své víře do posledního dechu, pomyslela si Levina. Kéž bych i já měla alespoň zlomeček té její neochvějné duchovní síly.

Jana domluvila, shodila z ramen plášť a rozvázala si čepec. Vlasy se jí nádherně rozevlály, jako by ji samy chtěly odnést do nebes. Dívka se obrátila ke katovi. Asi ji prosí o odpuštění, domýšlela se Levina, protože hlasy teď docela zanikly ve svištění větru. Viděla ale výraz ve tváři toho muže – i sám mistr popravčí je z toho zhrozený. Jediná Jana je skutečně klidná.

Vzala tmavou pásku od jedné ze svých dam, zavrtěla hlavou na znamení, že nepotřebuje pomáhat, a sama si ji uvázala přes oči. Padla na kolena a sepjala ruce k modlitbě. A pak náhle, sotva přestala pohybovat rty, byla její vyrovnanost ta tam a ona tápala a hledala popravčí špalek a nemohla jej poslepu najít. Levině to připomínalo čerstvě narozené zvířecí mládě, které má stále ještě zalepené oči a zoufale hledá máminu přívětivou náruč.

Všichni se na to dívali, ale nikdo jí nepomohl. Doslova zcepeněli hrůzou při pohledu na to mladinké děvče tápající ve světě temnoty. Nikdo ani nehlesl, a dokonce i ten vítr se najednou ztišil, jako by sama nebesa tajila dech. A Jana stále hledala špalek, ruce jí poletovaly sem a tam. Levina už to nemohla dál snést. Vyškrábala se na pódium, vzala ji za studené ruce, opravdu má ještě docela dětské ruce!, a položila je na to správné místo. Pod víčky ji pálily slzy, když sestupovala zpátky k Frances, ochromené tou úděsnou scénou.

A pak už se to odehrálo v mžiku oka, záblesk oceli a jasně rudý proud. Frances se zhroutila. Levina ji zachytila a podpírala, a rychle jí zakryla oči, když kat zvedl Janinu hlavu za vlasy do výšky, aby prokázal, že rozsudek byl vykonán. Levina nevěděla, proč se tam vlastně sama dívá, ale to, co viděla, nebyla skutečnost, byl to obraz stvořený její představivostí: na místě kata stála královna, to její prsty se zatínaly do zbrocených vlasů vlastní mladinké sestřenice, tvář měla kamennou, nevšímala si krve, která se jí rozpíjela po šatech. Nevelké shromáždění pod popravištěm mlčelo, jen vítr už zase vyl s plnou silou, jako by řval na protest.

Levina odešla stranou ke strouze na splašky a začala zvracet.

I

KRÁLOVNA MARIE

Červenec 1554,

biskupský palác ve Winchesteru

Marie Greyová

„Seďte klidně, Marie Greyová,“ napomenula mě paní Poyntzová hlasem stejně kostnatým, jako má i prsty. „Vy se pořád tak vrtíte.“ Zaplétala mi vlasy a hrozně moc při tom utahovala stužky. Nejradši bych na ni křikla, ať už přestane, ať se mě už ani nedotkne.

„Tak,“ řekla nakonec, nasadila mi na hlavu čepec a uvázala jej pod bradou. Mám ho přes uši. Slyším v nich hukot moře, tak jako ho bývalo slyšet v té veliké mušli na Bradgate. To by mě zajímalo, jestli tam ta mušle pořád je, ale už se to nikdy nedozvím, když už nám teď Bradgate nepatří. „Magdalena vám pomůže obléci šaty.“ Pošťouchla mě k té tmavovlásce, ale ta se zamračila jako čert.

„Já jsem ještě ne –,“ ohradila se Magdalena.

„Udělejte prosím, co vám říkám,“ přerušila ji paní Poyntzová. Nemá hlas ani tak kostnatý, má ho přímo ocelově nezlomný, jako výztuž pod mými sukněmi. To děvče jen obrátilo oči v sloup a pak si vyměnilo pohled se sestřenicí Markétou sedící vedle.

Je tu všude velký nepořádek: z truhel čouhá šatstvo, na parapetech se válejí čepce, šperky ledabyle visí přes hrany stolků a víka šperkovnic, ve vzduchu se vznáší hustá přehnaná vůně snad tuctu různých parfémů. Člověk se může sotva hnout, aby hned do někoho nešťouchl, tak jsme tu namačkaní, děvčata se musejí navzájem přelézat, když si chtějí něco podat. Maman taky bydlí společně s pěti dalšími dámami, ale jejich komůrka má aspoň vlastní dveře. Ta naše takzvaná komnata, kde nás čtrnáct včera uložili ke spánku, je ve skutečnosti jen prostor na konci chodby oddělený závěsem. Paní Poyntzová celé ráno jen odháněla lokaje, kteří se pokoušeli zahlédnout některou starší dívku při oblékání.

Podala jsem šaty Magdaleně, ta je zvedla špičkami prstů do výšky a daleko od těla a s úšklebkem se zeptala: „A jak se tohle obléká?“

„Tahle část,“ začala jsem vysvětlovat a ukazovala při tom na vysoký límec, který mi šili přesně na míru, aby mi seděl, „patří takhle nahoru.“

„Na ten tvůj hrb?“ uchechtla se Magdalena.

Nesmím se rozplakat. Co by udělala má sestra Jana? Jen zůstaň klidná, Myško, řekla by mi. Nesmíš dát před nikým najevo, jak ti doopravdy je.

„Já vážně nechápu, proč chce mít královna na své svatbě zrovna takovouhle zrůdu,“ pošeptala Magdalena sestřenici Markétě, ale ne tak tiše, abych to nezaslechla.

Bála jsem se, že se nakonec přece jen rozpláču a všechno to ještě zhorším, a tak jsem si v duchu představovala Janu. Pamatuji se, jak mi jednou říkala: Bůh se rozhodl stvořit tě v určité podobě a to nemůže být jen tak bez důvodu. V Jeho očích jsi dokonalá – a v mých také. Ale já dobře vím, že dokonalá nejsem: mám na zádech hrb a páteř zkroucenou, takže vypadám, jako bych příliš dlouho visela za límec na hřebíku. A jsem malá, vypadám na pět, přestože je mi už skoro dvakrát tolik. A krom toho, víc záleží na tom, co je tady – vidím v duchu, jak si Jana tiskne pěst na srdce.

„Marie Greyová má větší právo zúčastnit se té svatby než vy,“ ozvala se Jana Dormerová, královnina oblíbená dvorní dáma. „V jejích žilách koluje ryze královská krev.“

„Ale pokřivená je jako stará bába,“ neodpustila si Magdalena komentář a začala mi neochotně zavazovat stužky.

Má sestra tu svatbu zaplatila svým životem, bylo to královnino dílo. I když už je to sto šedesát čtyři dní, co ji zabili (značím si každý den ve své modlitební knížce), nepřešla mě ještě bolest z toho, že tu s námi není – a myslím, že ani nikdy nepřejde. Připadám si jako ten strom v parku na Bradgate, co do něj udeřil blesk a on už má navždy vyhořelý vnitřek, černý a dutý.

Je to hřích, nenávidět takhle královnu – hřích, který se považuje za zradu. Ale já si nemůžu pomoct, nenávist ve mně jen kypí. Nedávej před ostatními najevo, co cítíš, řekla by mi Jana.

„Tak,“ řekla Magdalena a obrátila se ke mně zády, „hotovo.“

Utáhla všechno tak těsně, že si připadám jako holoubě nadité a sešité na rožnění.

„Přijede na svatbu i Alžběta?“ zeptala se sestřenice Markéta.

„Jistěže ne,“ odpověděla Magdalena. „Je zamčená na sto západů ve Woodstocku.“

„Chudinka,“ hlesla Jana Dormerová a rázem se rozhostilo ticho. To jsme se asi všechny zamyslely nad mou sestrou Janou a nad tím, co se může stát dívkám, které mají příliš blízko ke královskému trůnu. Alžbětin portrét dřív visel na galerii na Whitehallu, ale teď po něm zbyl na obložení jen tmavší obdélník.

Trápí mě obava, že další takovou dívkou by mohla být moje sestra Kateřina.

„Kdosi mi říkal, že Alžběta se bez stráže nemůže ani projít v parku,“ špitla Magdalena.

„Tak už dost toho tlachání,“ řekla rázně paní Poyntzová. „Kde je vaše sestra?“

„Kateřina?“ zeptala jsem se, protože jsem si nebyla jistá, ke komu mluví – tady je to samá něčí sestra.

„Máte snad ještě jinou –“ Umlkla uprostřed věty, když si uvědomila, že má druhá starší sestra je po smrti. Pak se na mě usmála, naklonila hlavu a pohladila mě po ramenou se slovy: „To jsou krásně ušité šaty, Marie. Máte v nich pěknou postavu.“ Řekla to pomalu a zpěvavě, jako kdyby mluvila s batoletem.

A já jsem přitom viděla, jak se za tím úsměvem skrývá odpor, i to, jak si otřela o sukni ruku, kterou se mě dotkla, jako by si ji chtěla očistit. Vůbec jsem jí neodpověděla, a tak nakonec poslala Janu Dormerovou, aby našla Kateřinu, která stejně nejspíš někde vyvádí něco, co by neměla.

Všimla jsem si v hromádce Kateřininých věcí Janina řeckého vydání Nového Zákona a vzala jsem si tu knížku ven na chodbu. Otevřela jsem ji hned za deskami, kam Jana napsala Kateřině dopis, a prohlížela jsem si její úhledné písmo. Nemusela jsem ani číst, umím to dávno zpaměti:

Tato kniha, má milovaná sestro, je zákonem našeho Pána. Je to jeho odkaz a závěť, kterou zanechal nám nehodným, a povede tě cestou věčné radosti. A budeš-li dobré mysli a přečteš ji, přivede tě až k nesmrtelnému a věčnému životu. Naučí tě, jak žít a jak zemřít.

Snažím se pochopit, proč nenapsala žádný dopis mně. Proč Jana napsala Kateřině a pobízí ji, aby si tu knihu přečetla, když i já dobře vím, jak se Kateřina s řečtinou potýká. To já tu řeč znám, to já jsem každý den poslouchala, jak Jana čte z řecké bible, a Kateřina se zatím proháněla po parku se štěňaty a dělala oči na otcovy panoše. Říkám si, že Jana asi usoudila, že žádné rady a dozor nepotřebuji. Jenomže já, přestože vím, že je to hanebné a hříšné, přímo přetékám žárlivostí na Kateřinu, ne proto, že ona je krásná jako letní louka a já zkroucená jako prastará jabloň, ale proto, že jí Jana napsala a mně ne.

„Marie, nepůjdeme se trochu projít?“ To byla Peggy Willoughbyová. Rovnou mě vzala za ruku a šly jsme dolů do podloubí, které lemuje krásnou zahradu. Včera hodně napršelo a ve vzduchu se doteď vznášela vůně čerstvé hlíny a vody. Usadily jsme se na krytou lavičku a dávaly si dobrý pozor, abychom si nezmáčely šaty, protože voda by na hedvábí nechala skvrny a paní Poyntzová by se náramně hněvala. Jsme tu nejmladší, Peggy je svěřenkyně naší Maman, je jen o rok starší než já, ale o dobrou hlavu vyšší, protože já jsem tak maličká. Je pěkná, má drobný roztomilý nosík a taky kulaté živé oči, ale horní ret má rozdělený napůl a mluví kvůli tomu tak trochu divně.

„Co myslíš, jaký asi bude?“ zeptala se mě. To mluví o královnině ženichovi, španělském princi Filipovi. Ostatně o nikom jiném se už dlouho v ženských komnatách skoro nemluví.

Pokrčila jsem rameny. „Však jsi viděla ten obraz.“

Všechny jsme ten obraz na Whitehallu viděly, jako by nás ty oči zpod převislých víček neustále sledovaly, ať jsme stály nebo se hnuly kamkoliv. Běhá mi z toho mráz po zádech, když na to jen pomyslím. Princ je na tom obraze v černém naleštěném brnění zdobeném zlacením a punčochy má bělejší než labutí peří. Kateřina a sestřenka Markéta tam postávaly celou dobu, co sluhové ten obraz věšeli, a jen se navzájem pošťuchovaly a hihňaly. „Podívej, jak má krásné nohy, takové štíhlé,“ upozorňovala sestřenka Markéta. „A ten poklopec,“ dodala Kateřina a hned obě vyprskly smíchy.

„Ale já jsem spíš myslela,“ vysvětlovala Peggy, „jestli s ním přijde k nám do Anglie i Svatá inkvizice, jak se někteří lidé bojí?“ Vyslovila výraz inkvizice, jako by byl rozpálený a bylo třeba jej vyplivnout dřív, než jí seškvaří jazyk.

„Ach tak,“ řekla jsem. „To právě nikdo neví.“

„A co to vůbec je, ta Inkvizice?“

„Já vlastně nevím, Peggy,“ řekla jsem, i když to vím docela dobře, protože mi to Maman jednou vysvětlila. To je, když se kvůli víře pronásledují lidé a upalují zaživa. Ale já nechci Peggy děsit. Ona už i tak mívá noční můry, a kdyby ještě měla tušení, jaká hrůza klepe na dveře Anglie, jak Maman říká, tak už by nikdy ani oko nezamhouřila. „Ale vím, že když budeme dobré katoličky, tak se nemusíme ničeho bát.“

Ruka jí sjela k růženci na opasku. Peggy je katolička zrovna tak jako já, takže skoro vůbec ne, ale musíme se tvářit, jako bychom byly, protože je to otázka života a smrti. Říká Maman.

„A proto taky královna nepustí Alžbětu ke dvoru? Protože Alžběta nechce přijmout katolickou víru?“

„Jak to mám vědět?“ namítla jsem. Vzpomněla jsem si na svou mrtvou sestru a uvažovala jsem, jestli Alžběta skončí podobně, a potom i Kateřina. Ale radši jsem si takové myšlenky hned zakázala, dřív, než mi to zakoření v hlavě.

„Ach jo, když ty taky nic nevíš.“

Výborně, chci, aby si přesně tohle myslela, protože opak je pravdou, vím toho až příliš mnoho. A vím to proto, že poslouchám všechno, i to, o čem si dospělí myslí, že nemůžu vůbec chápat. Takže vím, že španělský velvyslanec se snaží zbavit Alžběty podobně, jako se zbavil Jany. A taky vím, že královna se zatím ještě nedokáže přimět k tomu, aby svou sestru definitivně zatratila. Ale když se zamyslím víc, tak i Jana byla jednou z královniných oblíbenkyň, a navíc sestřenice. Takže si uvědomuji, že i když toho vím opravdu hodně, stále je mnohem víc toho, co ani netuším. Ale další věc, kterou vím, je to, že Anglie si ten španělský sňatek nepřeje a celá země se bojí, co bude následovat. „Pomohla bys mi trochu povolit šaty?“ požádala jsem Peggy, abych raději změnila téma. „Mám je příšerně utažené.“

Peggy mi povolila stužky a bolest v zádech hned trochu polevila. Dívala jsem se na kosa, jak něco ďobá žlutým zobákem, jak hopsá po kočičích hlavách a nožičky má tak tenoučké, že je to hotový zázrak, že to naducané tělíčko vůbec udrží. Když mávl křídly a odletěl kamsi vysoko, vzpomněla jsem si na Pomněnku, královninu modrou andulku, takové úžasné stvořeníčko, které musí žít celý život v kleci a opakovat slova, která nechápe.

„Co myslíš, mají zvířata duši?“ zeptala jsem se.

„Nemyslím si nic,“ řekla na to Peggy. „Přemýšlet o takových věcech je bezbožné.“

Chtěla jsem se jí zeptat, jestli někdy uvažovala o tom, zda Bůh vůbec existuje. Byla by zděšená, jak mě vůbec něco takového mohlo napadnout. A určitě by měla nutkání někomu to říct, jen aby mě zachránila. Už vidím šokovaný výraz paní Poyntzové. Kdoví, co by se mohlo dít dál. Pomalu dospívám k přesvědčení, že víra nemůže být pravá, dokud o ní člověk všechno nezjistí a nevyzkouší ji. Jenže to jsou prý kacířské úvahy. To vím. Cítím, jak mi Jana zlehounka proniká do mysli. Pochybovala někdy o své víře ona? Pokud ano, tak to nikdy nedala najevo. Ne, já myslím, že Jana věřila stejně, jak Kateřina miluje, že její víra stála na neotřesitelných základech, jako v Bibli ten dům na skále.

Jsi teď u Pána Boha? zeptala jsem se v duchu své mrtvé sestry a na tváři jsem ucítila náhlý závan chladivého větříku.

„Pojď, půjdeme,“ řekla Peggy, „paní Poyntzová už bude mít starost, kam jsme zmizely.“

Kateřina

„Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert…“ Opakovala jsem si to jméno pořád dokola, když jsem běžela kolem jezírka. Zem byla nasáklá vodou a mokrý lem šatů mi pleskal o kotníky.

„Lady Kateřino, Kateřino Greyová,“ volala na mě Jana Dormerová ze schodů. Dělala jsem, že ji neslyším.

„Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert.“ V živůtku hned u srdce nosím upomínku na něj, saténovou stužku, kterou mi Harry Herbert dal na naší svatbě pro štěstí. Byla bledě modrá, úplně světlounká, skoro jako voda, ale už není, protože ji nosím přímo na těle už tak dlouho, až se umolousala do šeda. To ale zase hezky sedí – šedá stužka pro lady Greyovou. Člověk by podle jména – Grey, což je šedá barva, šedá jako břidličná střecha nebo jako kamenná dlažba nebo jako vlasy nějaké stařičké vévodkyně – ani neřekl, že my Greyovi jsme takový zajímavý a zářný rod, že jsme blízcí příbuzní – v mé generaci sestřenice a bratranci – naší královny. „Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert.“ Snažím se upínat k němu všechny myšlenky, aby mi v hlavě nezbývalo místo na vzpomínky na sestru Janu nebo na otce, protože se mi po nich stýská tak moc, jako bych měla kdesi v nitru velikou díru.

Vzpomínám si s pocitem viny, jak jsem na Janu hrozně žárlila. Vaše sestra je bezchybná, říkávali mi, hotový ideál inteligence a laskavosti. Záviděla jsem jí to tak, až jsem občas snad i zezelenala jako jarní les. A teď mi tak strašně chybí, že na ni ani nemůžu pomyslet, jinak bych se zalkla žalem. Musím odvracet mysl k jiným věcem. Ostatně je mi čtrnáct a dívky v mém věku by měly mít hlavu plnou lásky a zamilovanosti, ne? „Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert.“ A krom toho, každý říká, že právě já jsem nejkrásnější z celé rodiny, a vzhledem k tomu, jak moje starší sestra dopadla, budu raději krasavice než ideál.

Rozhodila jsem doširoka paže a zatočila se dokola. Dělala jsem, že Janu Dormerovou vůbec neslyším. Už si mezitím rozzlobeně vykasala sukně a pustila se po schodišti dolů do parku. Točila jsem se dál a dívala se při tom do nebe. Slunce je dnes jak stříbrňák prosvítající za bělavými obláčky. „Harry Herbert, Harry Herbert.“ Zkoušela jsem si vybavit manželovu tvář, ale je to už tak dlouho, co jsem ho viděla, celých sedm měsíců, a jeho podoba mi v paměti bledne, jako by se ztrácela v mlhách. Zato si ale dobře pamatuji jeho vůni, takovou mandlovou. Poprvé jsem ho viděla v den naší svatby. Byla jsem rozezlená na všechno a na všechny, vůbec jsem se nechtěla vdávat, byla jsem tehdy dost zahleděná do jednoho z našich bratranců. Dnes už ani nevím, jak ten bratranec vypadá, a tenkrát jsem měla pocit, že marnou touhou po něm určitě umřu.

Jana mi vždycky říkala, že se nechám příliš vláčet vlastními city, a že když to tak půjde dál, nakonec mě to zničí. Jenomže já si nemůžu pomoct. Kdo by ale dokázal odolat tomu pocitu, té omamné lehkosti, té sladké závrati lásky? A právě to jsem cítila, když jsem spatřila Harryho Herberta v zeleném hedvábném kabátci, který měl stejný odstín jako jeho oči, jež na mě upíral. A když jsem viděla Harryho úsměv plný spokojeného souhlasu, zmizel bratranec rázem v propasti zapomnění.

Jana Dormerová došla hněvivě až ke mně. Přestala jsem se točit a musela se zachytit její paže, abych neztratila rovnováhu. Ten její pohoršený výraz mě rozesmál. Hlasitě. „Já skutečně nevím, čemu se směješ, Kateřino.“ Zmlkla, uhnula očima a přikryla si ústa rukou, jako by se sama bála, aby nepokračovala.

„Oslavuji smíchem královninu svatbu.“ Myslím, že tohle by mi schválila i Jana.

Jana Dormerová vlastně není zas tak protivná, to jen že je tak strašně jiná než já.

„Paní Poyntzová mě požádala, ať tě najdu a přivedu, a máme naspěch, protože ty ses ještě ani nepřevlékla do lepších šatů.“ Popadla mě za loket a vedla mě zpátky k nádvoří.

„Na té svatbě bude i Harry Herbert.“

„Snad o něm pořád ještě nesníš, nebo ano? Vždyť už to ani není tvůj manžel… a vlastně nikdy ani nebyl.“

Z toho, jak jí při těch slovech naskočily rudé skvrny na tvářích, jsem pochopila, že tím chce říci, že naše manželství nebylo naplněno. Abych pravdu řekla, nejsem si tím sama tak docela jistá. Jistě, oficiálně to tak opravdu je, asi tak měsíc jsem bydlela u jeho rodiny, byli jsme pořád ještě děti, a proto jsme byli stále pod dohledem. A když pak vypukly ty potíže a Janu zavřeli do Toweru, Herbertovi usoudili, že by jim prospěl spíš odstup od Greyových, a rázem jsem se stěhovala zpátky k matce, jako čistá třináctiletá panna. Ale ve skutečnosti to bylo trochu jinak, protože se nám několikrát povedlo uniknout našim vychovatelům a strávit pár chvil o samotě. Když na to teď myslím, na jeho pátrající ruce, na jeho jazyk v mých ústech, v nitru jako by se mi kroutil a svíjel hlaďounký had. Nevím přesně, jestli tím bylo naše manželství naplněno, ale rozhodně se mi Harry dostal prsty až do těch partií mého těla, kde jsem z toho byla celá vlhká.

V dívčí komnatě o takových věcech často večer mluvíme, ale žádná z nás neví tak docela jistě, co se vlastně v manželském loži děje. Sestřenka Markéta tvrdí, že muž musí mít rozvázané nohavice. Já mám za to, že Harry je měl celou tu dobu zavázané – ale takhle potmě a při tom vzrušení, to je opravdu těžko říct. Magdalena Graceová říkala, že otěhotnět se dá i z líbání, pokud se jazyk dostane dostatečně hluboko, a Frances Nevilleová je zas přesvědčená, že se to může stát, až když se muž ženy dotýká tam dole. Všechny jsme už viděly, jak se na nádvoří páří psi. Ale možná se, aspoň nám děvčatům, prostě nechce věřit, že by nás Pán Bůh nechal, abychom se chovaly jako zvířata, když máme mít děti. Sice bych to nahlas nikdy nepřiznala, ale na té představě opravdu je něco vzrušujícího. Tak divně vzrušujícího.

„Jejda, podívej se na moje střevíčky!“ Všimla jsem si urousaných špiček, jak mi při chůzi po schodech vykoukly zpod sukní. Jsou to moje nejmilejší taneční střevíce. Jenomže teď se červená z květinek vyšívaných hedvábím rozpila do světlounké kozinky a okraje mají celé zablácené. Zaplavila mě lítost, že si neumím dát pozor ani na něco tak milého a vzácného.

„Máš je dočista zničené,“ podotkla jen Jana Dormerová a mě začaly pálit v očích nevysvětlitelné slzy.

Kolem právě procházeli dva pánové, oba vyparádění podle španělské módy. Španěly se tenhle palác jen hemží. Mají pleť snědou jako lískový oříšek a tmavé oči – oba nás nyní přelétli pohledem. Jestli se to dá odhadnout podle náznaku úsměvu toho hezčího z nich, tak se jim líbíme. Uklonili se a pozvedli čapky na pozdrav. Jana vůbec nezvedla oči, ale já jsem nastavila hřbet ruky a hned se jí dotkl ten poďobanější a tvářil se, jako by mě chtěl celou spolknout.

Proč je to vždycky tak, že když jsou dva pánové a jeden je sličný, tak jeho společník nikdy není? Ten poďobaný měl navíc takový hladový výraz, jako pes, co nedostal tři dny nažrat, a i když mám psy opravdu ráda (možná až příliš, jak říkají někteří lidé, protože jich mám pět), tak tenhle chlapík se mi vůbec nelíbil, ani ten jeho lačný pohled. Ten druhý byl sice o dost starší, hádala bych mu tak pětatřicet, ale opravdu vynikal oblečením i postavou. Jenomže mně věnoval jen letmý pohled a hned upřel zrak na Janu. Ta měla oči stále sklopené k zemi, zatímco ty jeho kolem ní tancovaly jako rozdováděné rybky.

„To je ale krásná látka,“ ozvala jsem se a přejela zlehka prsty po jeho karmínovém rukávu ve snaze přitáhnout jeho pozornost k sobě.

„Gracias.“ Jeho odpověď však zazněla docela netečně a on se na mě skoro ani nepodíval. Zdálo se, že Jana Dormerová ho naprosto očarovala, když mu dopřála záblesk svých sametově světlehnědých očí v bělostné tváři. Zjevně nebyl schopen odtrhnout od ní pohled a já jsem si musela přiznat, že tenhle souboj jsem prohrála. Ale netrápilo mě to příliš, protože Jana Dormerová nemá v těle ani špetku špatnosti.

„Svoulíte laskávě, aby já před-stavil se vám?“

Trvalo mu věčnost, než ze sebe tuhle zkomoleninu vymáčkl, a já jsem měla co dělat, abych se nerozesmála, zato Jana k němu krátce vzhlédla a bez sebemenšího náznaku pobavení mile pronesla: „To by mne zajisté velmi těšilo.“

„Gómez Suárez, Compte de Feria,“ řekl ten chlapík a znovu se uklonil, tentokrát hlouběji. Jana byla tím exotickým jménem zjevně ohromená a tak jsem potlačila hihňání a řekla jsem: „Mylorde, toto je Jana Dormerová a já jsem lady Kateřina Greyová.“

„Jána Dó-me,“ zopakoval on a to už jsem potichounku vyprskla, ale on si mé nevychovanosti ani nevšiml, protože hleděl na Janu jako na svatou Panenku Marii. „Delectata,“ dodal pak. Aha, to bylo latinsky.

„Ego etiam,“ odpověděla Jana.

Měla jsem v hodinách latiny dávat víc pozor.

Když mi bylo někdy ze studií až do pláče, a dokonce i moje malinká sestřička to chápala líp než já, říkávala mi chůva: „Nic se netrap, ty jsi tak hezoučká dívenka, že to vůbec nevadí.“

„Si vis, nos ignosce, serae sumus,“ dodala Jana Dormerová, vzala mě za ruku a měla se k odchodu.

„Vos apud nuptias videbo,“ řekl na to Feria. Porozuměla jsem jen slovu „nuptias“, což znamená „svatba“.

Když jsme vešly do síně, pošťouchla jsem Janu: „Ty ses mu náramně zalíbila.“

„Nemůžeš je mít všechny pro sebe,“ pousmála se stydlivě.

„Ne, tenhle je rozhodně tvůj.“

Zná mě dobře, ví, že chci, aby mě chtěli všichni. Nemohu si pomoci. Právě to mě odvrací od myšlenek na to, na co bych raději docela zapomněla. Budu raději myslet na Harryho Herberta, rozhodla jsem se, a hned jsem pocítila vlnku vzrušení, že ho zase uvidím. Vím, že je členem anglické družiny prince Filipa Španělského, a jsem teď ráda, že jsem si mohla od Magdaleny Dacreové půjčit její střevíce s dřevěnou podrážkou, protože mě dělají vyšší. Magdalena sice říkala, že se v nich stejně nedá pořádně chodit, ale já jsem to celé dopoledne nacvičovala, klapala jsem chodbou tam a zpátky, dokud jsem si na ně nezvykla, a tak si myslím, že to celkem zvládnu. „Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert,“ šeptala jsem si cestou do naší komnaty, kde se musím už ale honem rychle převléknout.

Když jsem dorazila do královniných komnat – ještě mezi dveřmi jsem si uvazovala čepeček –, byli už všichni nachystaní k odchodu. Susan Clarencieuxová vykřikovala příkazy, kdo má jaké místo v průvodu, a samozřejmě hned vypuklo hašteření o pořadí. Maman kývala na Marii a na mě, abychom se zařadily úplně dopředu, kam patříme, hned za ni a za vévodkyni z Lennoxu, což je další královnina sestřenice z tudorovské strany, ale sestřenka Markéta se začala rozhořčovat, že chce být ve dvojici se mnou. Nacpala se před Marii, a tak jsem ji odstrčila a zamračila se na ni, a ještě jsem jí jakoby náhodou šlápla na nohu, a to ji tedy muselo pořádně bolet. Ale stejně jsem při tom celou dobu myslela na to, že kdyby tu byla i naše sestra Jana, šla by se mnou ona a Markétě by zůstala Marie. Až se mi z toho sevřel žaludek a pak ještě víc, když jsem si uvědomila, že v katedrále nebude ani náš otec ve slavnostním šatu Podvazkového řádu, ve kterém vždycky vypadal tak majestátně… Nedokážu na něj takhle myslet. Zhluboka jsem se nadechla, abych zadržela slzy, a štípla jsem se trochu do tváří a párkrát si skousla rty. „Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert.“

Později, když už jsme všichni na hostině byli víc než přejedení, uklidily se stoly a začala hrát hudba. Španělé se shlukli na jedné straně síně, málokdo z nich se usmíval a vůbec působili dojmem, že by byli raději kdekoli jinde než právě tady. A z opačné strany sálu je nespouštěla z očí nepřátelská skupina Angličanů. Vypadalo to spíš jako bitevní pole než jako svatební hodokvas. Královnin čerstvý habsburský choť se taky mračil, protože mu servírovali jídlo jen na stříbře a Marii na zlatě. Ale mohl se mračit, jak chtěl, postavu měl bezvadnou a já jsem přemýšlela, jak si asi královna, doslova utopená v přesložitém svatebním rouchu a závojích a navíc obtěžkaná nesčetnými šperky, dokáže udržet pozornost svého mladého manžela.

Harry Herbert mě dnes už aspoň potisící vyhledal očima. Poslal mi vzdušný polibek, dělala jsem, jako že ho chytám, a přitiskla si jej na srdce. Během mše, když jsme se měli modlit za královnu, aby dala Anglii řádku dědiců, jsme si s Harrym vyměňovali pohledy. Když jsem došla na schody do katedrály, už tam stál, a podívat se na něj bylo to jediné, co jsem mohla udělat, i když nejraději bych porušila veškerou etiketu a rozběhla se k němu. Odhrnul si tmavou vlnu vlasů z čela a usmál se na mě, když jsme procházeli kolem. Myslela jsem, že snad omdlím.

Pánové se teď začali řadit k pavaně naproti dámám a Harry Herbert se blížil ke mně, ale vtom ho otec popadl za zápěstí a odtáhl ho k jedné ze sester Talbotových. A aby toho nebylo málo, ocitla jsem se najednou přímo proti tomu protivnému lačnému společníkovi pana Ferii, který ani pořádně neznal kroky a pořád mě otáčel špatným směrem. Ale abych řekla pravdu, já jsem taky měla potíže, pro změnu s těmi dřeváky – zanedlouho jsem z nich měla paty odřené dokrvava, a tak jsem se omluvila hned po tanci, jakmile to jen šlo, a tomu poďobanému Španělovi zbyla jako společnost jen sestřenka Markéta a Marie, která do té doby seděla docela sama v koutku. Žádná z dívek by se s ní mezi lidmi nedružila, s výjimkou Peggy Willoughbyové se zaječím pyskem, ale ta šla spát už dřív. Do té doby, než jsme přišly ke dvoru, jsem si ani neuvědomila, jak je Marie odlišná – jistě, viděla jsem její hrb, jenže doma z toho nikdo nic nedělal, byla prostě taková, byla to naše malá Myška Marie. Ale tady jsem zjistila, že ji musím před ostatními dívkami z družiny bránit, protože jsou horší než klubko jedovatých zmijí.

Marie si opřela hlavu o obložení a zívla: „Kéž už bych tak mohla odejít na lože.“ Objala bych ji s chutí kolem ramen, ale vím, že to nemá ráda. Říká, že už si v životě užila víc než dost ohmatávání od všelijakých felčarů a vědem. Zkoušeli ji už tolikrát nejrůznějšími způsoby srovnávat a natahovat, i řemeny, natírali ji výtažky ze smrdutých bylin, aby jí změkly kosti, všechno ve snaze napřímit jí záda. Chodili k ní kněží a modlili se za ni, a v kapli na Bradgate se jeden dokonce pokoušel vyhnat z ní ďábla. Marie však zůstala hrbatá. Zahákla jsem si malíček za její, to děláme místo objímání.

Sledovala jsem, jak Harry Herbert tančí s Magdalenou Dacreovou. Zrovna se spolu smáli nějakému žertu. Nemohla jsem se na to dál dívat, ale zároveň jsem od nich nedokázala odtrhnout zrak. Vzal její dlaň do své a ve mně se všechno bolestivě zkroutilo.

„Dozvěděla jsem se nějaké novinky,“ řekla najednou Marie.

„O čempak?“

„O Maman…,“ sestra zaváhala a ve mně to rázem vyvolalo obavy z nejhoršího. Nechci to slyšet. Strčila jsem si prsty do uší a začala jsem si broukat známou melodii, protože se bojím, že jestli se doslechnu zase něco hrozného, rozsypu se na kousíčky.

„Něco zlého?“

„Ne, něco dobrého.“ Podívala se na mě těma svýma kulatýma kaštanově hnědýma očima. Má je jako právě narozený koloušek.

„A co tedy?“ Harry Herbert začal cosi šeptat Magdaleně do ucha a já jsem se celá naježila.

„Hodlá se znovu provdat.“

Teď ji poslal lačnému Španělovi a sám má za partnerku sestřenku Markétu. Teprve pak mi došlo, co to vlastně Marie řekla. „Maman a vdávat se! Kdepak. To jsou jen nesmyslné řeči, Myško.“

„Ale ona mi to sama řekla, Katko.“ Jak to, že Maman vždycky všechno řekne nejdřív jí? Marie teď měla oči spíš jako lasička než jako koloušek a já jsem pocítila bodnutí té staré žárlivosti, kterou jsem trpívala vůči Janě. V duchu jsem se napomenula, že tohle je přece naše malá hrbatá Marie a že mi nechce nijak ubližovat. „Řekla mi, že má v úmyslu provdat se za pana Stokese.“

„Za Adriana Stokese? To nemůže být pravda. Vždyť je to její štolba…, jen docela obyčejný sluha. A královna by nikdy nesvolila, aby –“

„Svolení už má,“ přerušila mě Marie.

„To ti taky řekla?“ Myšlenky mi vířily v hlavě a bublala ve mně zlost, když jsem pomyslela na našeho majestátného pana otce a pak na toho budižničemu, co se stará o koně. „Jak jen může?“ Postrádám otce tak, že to bolí jako ostří dýky v útrobách. Byla jsem jeho miláček, nedokázal to přede mnou skrývat.

„Já si myslím,“ hlesla Marie tiše, „že už toho má dost. Řekla, že se provdá za muže nízkého rodu, aby mohla odejít ode dvora a my s ní, a že tak budeme v bezpečí.“

„V bezpečí!“ prskla jsem.

„A taky ho miluje, Katko.“

„To není možné,“ namítla jsem. „Její matka byla sestrou krále Jindřicha a choť krále Francie. A i kdyby to bylo možné, dámy, jako je Maman, prostě neuzavírají sňatky se svými sluhy.“ A přitom bych sama měla nejlíp vědět, že láska může vzplanout i na tom nejpřekvapivějším místě, a navíc když se člověk ocitne v její moci, je to stejné, jako by přišel o rozum.

Nemohla jsem snést pomyšlení, že by už Maman nebyla u dvora, že by žila jako venkovská paní a nebyla už vévodkyní ze Suffolku, ale jen obyčejná paní Stokesová – až mě to pálilo pod kůží. Cítím hluboko v srdci, že bych jí měla přát štěstí, ale nedokážu si pomoci. „A ty odejdeš ode dvora s ní?“

„Já nevím, Katko. Možná to královna nedovolí, však víš, že jsem její oblíbená opička.“ Vyslovila to s příznačnou trpkostí.

„Ale Myško.“ Zaplavila mě vlna lásky k mladší sestřičce. Můj odpor k tomu, jak jsou si s Maman blízké, vždycky zmizí, když si uvědomím, co má vlastně Marie za život. „Pojď, já ti pomůžu nenápadně se odsud vytratit, ať můžeš jít spát. Nikdo si nás ani nevšimne.“

„Podívej,“ řekla ona a nadzvedla mi lem šatů, „úplně ti teče krev z pat. Za to můžou ty dřeváky. Já ti to ošetřím.“

Překypovala jsem dobrými úmysly, ale zrovna když jsme vstaly, objevil se on, Harry Herbert, voněl po mandlích, objal mě hřejivou paží v pase a šeptl mi do ucha: „Pojď se mnou ven. Nikdo se nedívá.“

Věděla jsem, že bych měla zavrtět hlavou, že ne, že musím doprovodit sestru a uložit ji, že s ní potřebuji ještě promluvit o důležitých věcech, jenže jeho blízkost mě vtáhla do jiného světa a já jsem se tomu neubránila.

„Jen malou chviličku počkej, hned se vrátím,“ pípla jsem na Marii a už jsem se nechala vést pryč, i na bolavé paty jsem zapomněla, na všecičko jsem v té chvíli zapomněla.

Venku bylo teplo a vypasený kulaťoučký měsíc vrhal po nádvoří stříbrné šípy světla.

„Dej si,“ podal mi Harry malou butylku. Přiložila jsem její hrdlo ke rtům a lokla jsem si. Zaštípalo mě to na jazyku i v krku a já jsem se rozkašlala. Pak jsem se rozesmála a on se ke mně přidal.

„Harry Herberte,“ řekla jsem, „Harry Herberte, jsi to opravdu ty?“

„Jsem to opravdu já, ty má krásná Katko Greyová.“

Stáhla jsem mu čapku a prohrábla mu rukou vlasy.

Zašli jsme do prvního zákoutí v parku za nádvořím obklopeného tisovým živým plotem a s hebkým kobercem trávy. Svezli jsme se na ni a jeho prsty se začaly potýkat s mými stužkami. Ochutnávala jsem jeho kůži pod uchem, byla jemně slaná. Dostal se mi rukou pod spodničku.

„Pořád jsme ještě manželé,“ vydechl.

„Takže to vůbec není hřích,“ zasmála jsem se. „To je ale škoda.“

„Ty jedna zlobivá. Můj otec by mě nechal sešlehat důtkami, kdyby nás tu našel.“

Poslední stužka na živůtku povolila a já jsem si strhla i čepec, až se mi vlasy rozlily kolem hlavy po vlhké trávě. Rozhodila jsem paže doširoka. Harry mě zalehl, usmíval se, tvář mu zářila stříbrným světlem.

„Tak strašně jsem po tobě toužil, Katko, tak strašně,“ mumlal s ústy na mé kůži. Pak přitiskl rty na moje. Konečně jsem zase naživu.

Marie

Čekala jsem na Kateřinu celou věčnost. Asi už nepřijde. V mysli mi hlodaly obavy, že s Harrym Herbertem se dostaví potíže. Sledovala jsem hraběte Pembrokea, jeho otce, jak ho hledá mezi tanečníky. V jednu chvíli už jsem se zaradovala, že jsem v hloučku lidí nedaleko dveří zahlédla Kateřininu světlou hřívu vlasů, ale byla to jen trochu podobná dívka, oči i tvář měla docela jiné. Byla jsem nápadná tím, jak jsem seděla sama, a cítila jsem na sobě zvědavé pohledy. Vždycky mi připadá, že se na mě všichni dívají proto, jak jsem ošklivá, zrovna jako se koukají na sestru proto, jak je ona krásná. Šaty mě svíraly a mě z nich už bolelo v zádech. Mohla bych jít do naší komnaty sama, jenomže si stejně nedosáhnu na stužky vzadu na šatech, a Peggy už bude jistě dávno tvrdě spát. Maman musí čekat, až se odebere na lože i královna. Dokonce mě napadlo, jestli by mi nepomohla paní Poyntzová, ale děsí mě představa, jak se mě štítí.

Rozhodla jsem se nakonec, že tu ještě chvíli vydržím, a dívala jsem se, jak královna hledí na svého nového manžela. Rozvila se jako květina, zato on nedokáže pořádně skrývat zklamání. Co asi čekal? Poslali mu snad portrét, který jí příliš lichotil, jako ten můj, který si Maman schovává jako velkou vzácnost a na kterém mám dokonale krásnou postavu? Čím víc jsem tu dvojici pozorovala, tím víc nenávisti jsem k nim cítila. To jeho zklamání jako by se vysmívalo tomu, že moje sestra za tu svatbu zaplatila vlastním životem.

Nikdy nezapomenu, jak jsem zjistila, co se ve skutečnosti skrývá za tím španělským spojenectvím. Stalo se to v zimě a byl to následek onoho nezdařeného reformistického povstání a pokusu uchvátit trůn. Seděly jsme spolu se všemi dvorními dámami celou noc namačkané v ženských celách kláštera při kostele sv. Jakuba a byly jsme vystrašené, čekaly jsme, kdy dorazí vzbouřenci. Otec byl někde venku s nimi, i když o tom jsem tenkrát nevěděla. Zaslechla jsem, jak Maman šeptá Levině, že se utopíme v krvi, jestli se dostanou až do paláce. Tehdy jsem to nechápala, ale v posledních několika měsících jsem o světě pochopila ledacos nového. Maman také říkala, že se musíme tajně modlit, aby to povstání vyšlo, protože kdyby královnu vyhnali, naši Janu by pustili z Toweru, ale že o tom před nikým nesmíme utrousit ani slůvko, jedině v duchu k pánu Bohu. Ono je toho ještě spousta, čemu zatím tak docela nerozumím, a ať se snažím, jak chci, nedokážu si to poskládat dohromady. Nikdo mi nic nevysvětlí, ani když se ptám, všichni si myslí, že jsem ještě moc malá. Jenomže já vím víc, než by ostatní čekali.

A právě po té napjaté noci jsem zjistila tu děsivou pravdu. Královna tehdy odpočívala ve své soukromé komnatě, já jsem jí seděla na klíně, protože to ona ráda, a masírovala jsem jí kostnatou paži. Ona má pořád nějaké bolesti nebo potíže.

„Přitlač, Marie.“

„Přitlač, Marie,“ zaskřehotala andulka Pomněnka a zabrnkala zobákem o drátky své klece.

Až jsem se bála, že snad královně zlámu zápěstí, ona je úplná kost a kůže. Broukala si stále dokola úryvek jakési melodie a v prstech při tom obracela miniaturní podobiznu svého nastávajícího. Hleděla na ni, občas vzdychla, jako by byla buď nesmírně šťastná nebo velmi smutná. To je asi ta láska, říkala jsem si v duchu. Často vídám v takovém rozpoložení naši Kateřinu, takže vím dobře, že láska postrádá jakoukoli logiku.

„A teď jako peříčkem, Marie,“ řekla po chvíli. Začala jsem ji lehounce hladit špičkami prstů, sotva jsem se dotýkala tmavých chloupků na předloktí. Je docela zarostlá, ta naše královna, nohy má pokryté hustým tmavým houštím. Když jsem se ptala Kateřiny, jestli je to normální, řekla, že ne, a sama si vyhrnula sukni ke kolenu a předvedla mi svou půvabnou nožku jako vytvarovanou z hlaďounkého másla. „Ona tak vypadá proto, že je napůl Španělka, a Španělé jsou tím známí, že bývají zarostlí od hlavy k patě jako medvědi.“

Něco jsem pak zaslechla, jen takový tichý zvuk, jako by Pomněnka klovala do dna klece. Královna si přestala broukat, nastražila uši a vzápětí se to ozvalo znovu. Ťuk – aha, to klepl oblázek o sklo okna.

„Uvažte nám rukáv, Marie,“ řekla královna a nastavila paži. Zápolila jsem se stužkami a jasně jsem cítila, jak v ní bublá netrpělivost, takže jsem sama měla prsty nervozitou jako dřevěné. Nakonec mě shodila z klína. „Čepec! Pláštík!“ Honem jsem jí je podávala a pomáhala nasazovat, a byla jsem ráda, že pláštík z tuhé zlatavé látky zakryje ty moje neumělé mašličky. Královna vzala svíci a přešla s ní k oknu, kde se na okamžik zastavila, a pak se zase vrátila a usadila se zpátky do křesla. Požádala o bibli a růženec a pokynula mi, abych se posadila na polštář u jejích nohou. Seděla vzpřímeně, s bradou vzhůru, jako kdyby hrála královnu v nějakém představení, a já jsem jí dělala na podlaze oblíbeného mazlíčka. U protější stěny se ozval nějaký šramot a z dřevěného obložení se najednou jako přízrak vynořila postava v plášti. Musela jsem asi otevřít pusu dokořán, protože královna mě zlehka plácla po rameni a napomenula mě: „Chytáš snad mouchy, Marie?“

Ten člověk přešel rázným krokem doprostřed místnosti, shodil kápi i plášť na podlahu do kouta a uklonil se. Poznala jsem v něm císařského velvyslance Renarda. Postřehla jsem, jak královna rázem ožila, jako jiskra, když dopadne na suchý troud. Vídala jsem ho s jeho doprovodem v paláci často, všimla jsem si už dávno, jak vybrané má způsoby, jak bezchybně je vždycky oblečen, všechno na něm vypadá tak dokonale, že to až svádí k úvahám, co asi ten člověk skrývá.

„Máte pro nás od našich zásnub něco nového?“ Královnin hlas zněl zadýchaně, jako kdyby právě odněkud přiběhla.

„Mám,“ vytáhl Renard zpod kabátce jakýsi váček.

Královnina tvář rázem omládla a její výraz se proměnil ve výraz malého dítěte toužícího po sladkosti. Vzala váček poněkud dychtivěji, než by se slušelo, povolila řemínek a s radostným povzdechem vysypala na dlaň prsten. Pak jej zvedla proti světlu svíce.

„Smaragd, náš nejoblíbenější drahokam,“ řekla, navlékla jej na prst a zálibně si ruku prohlížela. „Cítím, že už mě dobře zná.“

Ten prsten byl obrovský, příliš veliký na její útlé prstíky.

A já jsem si byla docela jistá, že jsem tenhle šperk viděla už dřív, měl ho přece na malíčku právě sám Renard. Často si všimnu věcí, které ostatní nevnímají.

Královně zrůžověly tváře a ona vrkala jako zamilovaná hrdlička. „Podívejme se, jak se krásně třpytí ve světle. To je Filipův vlastní prsten? Nosil jej předtím sám? Copak je to tu vyryto za písmena? SR. Co to znamená, Renarde? To je nějaké tajné vyznání?“

„Semper regalis.“ Ta slova mu vyklouzla z úst až příliš překotně.

„Vždy královský,“ vydechla královna.

„Semper regalis!“ ozvala se Pomněnka a Renard se zdvořile zasmál a pronesl jakousi lichotku o tom, jak podivuhodný a vzácný je ten ptáček, který se umí tak rychle učit latinsky a kterého vlastní právě královna.

Divila jsem se, jak je možné, že dámu, která zrovna předešlé noci čelila vzbouřencům, dámu tak vzdělanou, anglickou královnu Marii, nenapadlo, že písmena SR mohou klidně být iniciály – Simon Renard. Je mi teprve devět, a i když je pravda, že jsem na svůj věk poněkud zvláštní, tohle mi připadalo jasné jako bílý den. Tohle přece není dárek z lásky od jejího nastávajícího, to je něco, co narychlo vymyslel Renard sám, protože věděl, že královna bude nějaký dárek od španělského prince očekávat.

Ten prsten byl podvod, stejně jako když mně lidé říkají: „Ale vy zase tak malá nejste, Marie, a záda nemáte tak moc shrbená, to se srovná, z toho vyrostete.“ Říkají to proto, abych si nepřipadala tak nepatřičná, ale já bych raději slýchala pravdu. Královna nicméně byla s Renardovou lží docela spokojená. Lidé zkrátka rádi věří tomu, čemu věřit chtějí.

„Císař si přál, abych vám poblahopřál ke statečnosti, s níž jste potlačila tu kacířskou rebelii. ‚Lepší choť pro mého syna,‘ řekl, ‚by se na světě nenašla. Vskutku velká královna.‘“

„Zajisté.“ Marie se tvářila jako sýkorka, když si čechrá peříčka.

„A taky dodal: ‚A jak zbožná.‘“ Královna pomalu zavřela a zase otevřela oči a po rtech jí přeletěl prchavý úsměv. „Ovšem…,“ nadechl se Renard a odkašlal si.

„Ovšem?“

„Ovšem ta dívka… Nemůže žít dál.“

Královna tiše zaúpěla. „Je to naše příbuzná.“

„Císař je v této věci neoblomný. V tak neklidné době, kdy se to tu jen hemží odpadlíky, reformisty a kacíři…,“ odmlčel se. „Ona je pro váš trůn prostě příliš velkým rizikem.“

Domnívala jsem se, že mluví o královnině sestře Alžbětě. Vzbouřenci chtěli na trůn dosadit právě ji.

„Je ještě tak mladá.“ Z královniny tváře zmizela veškerá radost a ona si začala mnout ruce, třela si navzájem jednu o druhou, jako by si z nich chtěla smýt inkoustové skvrny. „Prožila s námi na Beaulieu mnoho krásných dní.“

Pamatuji se, jak jsem si při jejích slovech v duchu říkala: Beaulieu znám dobře i já, často jsme tam jezdili navštěvovat Marii ještě předtím, než se stala královnou. Pamatuji se, jak nás při pozdravu vždycky oslovovala „mé nejmilejší sestřenky“. A pamatuji se, jak Jana odmítala udělat pukrle před svátostmi v tamější kapli. „Však ona z toho vyroste,“ říkali tehdy.

Všichni se teď musíme ze všech sil snažit, abychom vystupovali jako katolíci, když je teď Marie královnou, to říká Maman pořád.

„Renarde,“ královnin hlas trochu vybočil z obvyklého tónu, „to nemůžeme.“ Vstala, bible i růženec se svezly na podlahu. „Vy to nechápete. My k tomu děvčeti chováme upřímné city. Nesneseme pomyšlení, že by měla být popravena.“

Královna se kolébala dopředu a dozadu, rozhlížela se po komnatě a Renard z ní nespouštěl zrak. Zřejmě úplně zapomněli, že jsem přítomna i já. „Popravu jejího manžela odsouhlasíme. Dudleyovi jsou zrádci až za hrob. Ale ona…, ona je naše sestřenka, naše malá sestřenka, ještě dítě.“

Teprve v té chvíli jsem to pochopila, vytanulo mi to před očima jako temný stín. Oni vůbec nemluví o Alžbětě, ale o mé sestře Janě a o jejím manželovi Guildfordovi Dudleym. Z úst mi uniklo zajíknutí. Oba se ke mně otočili. Královna měla tvář plnou zoufalství a Renard…, čeho vlastně? Byla to hanba? Doufám, že byla.

„Její sestra,“ zasyčela královna a ukázala na mě. „To je její sestra.“ Zhroutila se do křesla a zabořila tvář do dlaní. „To nemůžeme.“

„Její sestra,“ opakovala Pomněnka.

Renard padl královně k nohám. „Císař…,“ začal. „Císař by to vnímal jako projev oddanosti jeho synovi.“

„Cože to říkáte?“ Oči panovnici zlostně zaplanuly. „To mi snad klade podmínky…?“ Odmlčela se a zhluboka a chvějivě se nadechla. „Takže buď princ Filip, nebo Jana Greyová?“

Chtělo se mi strašně hlasitě zaječet, abych jim připomněla, že jsem tam také. Ale byla jsem jako opařená.

„Žádné podmínky jako takové.“ Renard měl hlas jako hedvábný samet. „Císař – rovněž bratranec Vaší Výsosti – si nepřeje nic víc než bezpečnost vaší země. Vy jste velká královna, jak říká.“

„Ale…,“ začala královna. Pak ovšem umlkla.

„Princ Filip, odpusťte mi ten výraz, madam, je ohledně té svatby jako na trní. Je přesvědčen, že to bude –,“ chvíli hledal vhodné slovo –, „jedinečný svazek.“

Královna otáčela smaragdovým prstenem na své ruce. Připadalo mi to celé naprosto absurdní. Cítila jsem se najednou jako vykotlaná vrba, s velkou dutinou místo duše. A dodnes se tak cítím, když na ni pomyslím – má laskavá sestřička, která v životě nikomu neublížila.

Královna se naklonila, vzala mě pod pažemi, zvedla mě znovu k sobě na klín a přitiskla mě k sobě tak silně, že jsem jen stěží popadala dech. Broukala mi do ucha tichounce zase tu melodii, ale znělo to spíš jako pláč nebo vzlykání. Cítila jsem ostrou vůni nerolového oleje, který si tak ráda kápne do záňadří, a lem těch tuhých zlatavých šatů mě škrábal do obličeje. Strašně jsem v té chvíli toužila, aby mě takhle objímala Maman. Jedině její objetí mi nevadí.

„Smíte odejít, Renarde,“ řekla královna.

Když velvyslanec zmizel, povolila sevření. „Ach, moje malá Marie, Pán si od nás žádá příliš.“ Nepodívala se na mě. Vzala růženec a začala jej přebírat a drmolila při tom sotva slyšitelné modlitby.

„Smím se omluvit?“ hlesla jsem, když se na okamžik odmlčela.

„Jistěže, moje milá, jen běž,“ řekla jen. O mé sestře, kterou hodlala nechat popravit, nepadlo ani slůvko. Když jsem ale došla ke dveřím, zastavila mě: „Marie!“ A já jsem si pomyslela: teď něco řekne. Otočila jsem se a dívala se na ni.

„Pošli mi sem Susan Clarencieuxovou a Janu Dormerovou.“

Byla jsem úplně zničená. Měla jsem co dělat, abych vůbec dokázala klást jednu nohu před druhou a odejít z té místnosti.

Někdo mi stiskl rameno. „Pojď, půjdu tě uložit, ma petite chérie.“ Byla to Maman. Krk jsem měla bolestivě ztuhlý a uvědomila jsem si, že jsem si musela na chvíli zdřímnout, i když jsem vůbec nevěděla, jak se mi to v té hlasité hudbě a dupotu tanečníků mohlo podařit.

Maman mě vzala do náručí a odnášela mě z hodovní síně, ne do komnaty mladších dvorních dam, ale do své vlastní, a tam mě jemně položila na svou velikou postel s nebesy a začala mi sundávat šaty.

„Ale Maman, co na to řeknou vaše spolunocležnice?“ ptala jsem se ospale, protože jsem věděla, kolik dalších dam v této ložnici přespává.

„Nelam si s tím hlavu, Myšičko,“ usmála se Maman. „Já už to nějak zařídím.“ Sundala mi šaty vrstvu po vrstvě, až jsem byla jen ve spodní košilce a bořila jsem se do péřových přikrývek jako do obláčků. „Je ti už lépe?“ zeptala se pak.

„Mnohem,“ odpověděla jsem. Chvíli jsme mlčely a Maman mě hladila po vlasech, ale já jsem nemohla přestat myslet na Janu. I když jsem se už tolikrát pokoušela pochopit to celé, stejně jsem nedokázala vyplnit všechny mezery v tom příběhu. „Maman,“ odvážila jsem se nakonec. „Proč vlastně Janu učinili královnou?“ Mysl jsem měla plnou otázek, jako houští propletených šlahounů a výhonů.

„Ach, Myško, neřekla bych, že je –“

„Neříkejte mi, že jsem na to moc malá. Vysvětlete mi to, Maman. Já jsem už dost velká na to, abych mohla znát pravdu.“

Ovládala jsem náš veliký rozvětvený rodokmen, byl to dlouhý pás pergamenu pomalovaný různě pokroucenými zlacenými větvemi s úponky rostlin, ptactvem a různými tvory tuhle i támhle, a to, co na první pohled připomínalo hrozny nějakého ovoce, byly ve skutečnosti droboučké portréty členů rodu. Otec ho jednou kvůli mně a sestře roztáhl na podlaze ve velkém sále v Bradgate a vysvětloval nám, jak se vlastně stalo, že nám v žilách koluje královská krev. Ukázal nám prvního krále z rodu Tudorovců, Jindřicha Sedmého, našeho pradědečka, a pak prstem přejížděl podél těch zakroucených zlacených větví a nacházel všechny naše bratrance a sestřenice, aby nám bylo jasné, jak jsme všichni spřízněni.

„Mladý král Eduard – pauvre petit – jmenoval Janu svou dědičkou. Když už věděl, že nikdy nebude mít žádné syny.“

„Ale co Marie a Alžběta?“

„Jeho sestry? U nich byly potíže s tím, zda jsou manželskými dětmi, kdežto tvoje sestra Jana, ta byla bezchybná – vyznávala novou víru, byla zbožná, vzdělaná a měla věk, kdy už sama mohla mít děti: byla v tu dobu prostě ideální.“ Maman se odmlčela a polkla, jako by se bála, že se spolu se slovy dostanou ven i její emoce.

„Ale proč před Janou nejmenovali vás, Maman?“

„Ach, chérie,“ řekla a ramena jí viditelně poklesla, „já jsem se svého nároku na trůn vzdala právě v její prospěch.“

Snažila jsem se tento fakt vytáhnout z propletence ve své hlavě, abych si jej mohla důkladně prohlédnout. „Takže to… jste byla vy?“ Nechtěla jsem říct doslova, že to byla její vina, ale myslím si to. Oči se jí leskly slzami a já jsem jí podala svůj kapesníček. Maman se na mě ani nepodívala, když si jej ode mě brala.

„Musím s tím žít až do konce života,“ řekla. „J’ai honte, jusque au coeur.“

„Zahanbená až do hloubi srdce,“ zopakovala jsem po ní. „Ale proč jste to udělala?“

Maman znovu vzdychla, jako by se chtěla zbavit jedovatého vzduchu. „Tvůj otec, Myško, byl tehdy zcela v područí lorda protektora, Northumberlanda. Uvízl v jeho pavoučích sítích. Namlouvám si, že jsem neměla jinou volbu. Jestli je to pravda či ne…“ Po chvilce dodala: „Všichni občas klameme sami sebe, Myško, víš. To zjistíš, až budeš starší.“ Svíce zaprskala a plamínek mizel. „A když už Northumberland věděl, že mladý král Eduard umírá, domluvil se s tvým otcem, že ožení svého syna Guildforda s naší Janou.“ V očích se jí zablýsklo. „To jsem nikdy neschvalovala. Jenže mé slovo nemělo proti tomu jejich pražádnou váhu.“

Konečně se mi ten zamotaný chomáč v hlavě začal rozplétat. „Takže Northumberland chtěl vidět na trůnu svého syna?“

„Otec se nechal Northumberlandem ohlupovat, nakazil se těmi jeho ambicemi. A to je cesta, která vede vždycky k popravišti.“

Maman si opírala bradu o dlaně a dívala se na mě. Viděla jsem, jak jí sporé světlo rozjasňuje kaštanový odstín vlasů a tmavé stíny vykreslují do hloubky rysy její tváře. Má světlounkou pleť a jemné črty, stejně jako měla Jana – na okamžik jsem jasně viděla, jak jsou si podobné, vnímala jsem ty zlatavé větve našeho rodokmenu, žíly tudorovské krve, které nás vážou k sobě. Z mých čerstvě uspořádaných úvah se nevyhnutelně vynořila další otázka. „A co Katka? Tolik lidí si nepřeje mít katolickou panovnici, nepokusí se někdo posadit na trůn Katku? Je přece po Janě další na řadě!“

Maman ode mě odvrátila tvář a sklopila oči k zemi. „Chraň Bůh.“ A ještě to tiše francouzsky zopakovala: „Dieu nous garde.“ Připadalo mi, jako by se na nás snesla veliká tmavá přikrývka. „Musíme se modlit, aby tahle španělská svatba přinesla dědice.“

„Až se provdáte, Maman, budu se moci s vámi odstěhovat od královského dvora pryč? Nebude si mě královna chtít ponechat?“

„Královna teď má svého manžela, a jestli Bůh stojí při nás, bude mít zanedlouho i prince infanta.“

Věděla jsem, že mi tím naznačuje, že už nebudu muset hrát královně panenku, když bude mít vlastní miminko.

„Nic jiného si nepřeji, Maman, jen abych vám mohla být stále nablízku.“

„A zůstane to tak.“ Maman si odepjala od pasu řetízek s pomanderem a položila jej vedle mě na polštář. Kolem se rozprostřela levandulová vůně. „To ti pomůže usnout, moje maličká.“

„Ale víte, Maman, já si někdy tak říkám, co se mnou jednou bude, protože mě nikdo nebude chtít za manželku, přestože mám královské krve víc než dost.“ Pokud se ovšem nenajde nějaký šlechtic, pomyslela jsem si trpce, který bude mít jen jednu nohu nebo dvě hlavy.

„Nesmíš se takovými myšlenkami moc trápit, Myško. Ne t’inquiètes pas.“

Jenže já nevím. Přišla jsem takovým hrozivým způsobem o otce a o sestru, můj svět jen taktak drží pohromadě zbytky rodiny a já se bojím, co by se mohlo stát Kateřině, když teď vlastně taky balancuje na samé hranici bezpečí. A co kdybych ztratila i Maman, to bych pak strávila zbytek života jako královnina svěřenkyně a jen bych se s ní navěky trmácela z jednoho paláce do druhého? Vím, že je hřích myslet jen na sebe, jenže ten strach se ve mně usadil jako horečka. A tak jsem raději pevně stiskla oči a snažila jsem se raději myslet na jinou budoucnost: že jednou budu žít prostým životem na nějakém poklidném sídle, někde, kde se lidmi nepohybuje jako šachovými figurkami ve hře o zlatou korunu.

Červenec

1554, Ludgate

Levina

Levina sledovala spící postavu svého syna Marcuse, který nedávno přijel domů ze studií. Seděl pohodlně rozvalený na lavičce ve dvoře jejich domu, pes Hero mu ležel u nohou a oba si užívali hřejivých slunečních paprsků. Těžko věřit, že před šestnácti lety jsem ho chovala v náručí, takový malinký uzlíček… Dnes je z něj téměř dospělý muž a já začínám podstupovat to co každá matka, vypouštím ho z hnízda, nechávám ho jít. To pomyšlení jí svíralo srdce. Narodil se předčasně a nikdo nevěřil, že by mohl žít dlouho. Pár lidí si pokradmu šuškalo, že to tak dopadne, když se žena pouští do mužské práce. Že prý jsem trávila příliš mnoho času mezi malířskými barvami a to mi otrávilo lůno, tak to říkali, a že ženy jako já nemohou porodit zdravé dítě. Ale Marcus přežil, a víc než to, prospíval, a to paničkám v Bruggách zavřelo ústa. A co by asi tak všechny říkaly, kdyby věděly, že jsem od té doby neplodná? To by byla voda na jejich mlýn – to uspokojení, že měly pravdu. Ale mně se nabízel Londýn a Bruggy už jsou dnes jen mlhavá vzpomínka. Ženy tady v Ludgate mi projevují tak trochu závistivou úctu, to díky mým úspěchům u dvora, ale já stejně vím, že potajmu si myslí, že moje povolání Pána Boha netěší. Kdekdo vykřikuje názory na to, co se asi Všemohoucímu líbí a co ne, ať už v Bruggách nebo v Londýně, ale pro mě je Bůh soukromá záležitost – a nyní ještě víc, když máme na trůnu katolickou královnu.

Levina rozprostřela na stůl svitek papíru a pustila se do skicování svého syna a psa vedle něj, ten se teď posunul a čumák si malebně opřel o Marcusovu nohu. Za zdí dvora bylo slyšet zvuky z ulice, hlasy prodavačů vychvalujících svoje zboží, a taky toho muže, co už od rána hlasitě protestuje proti té královské svatbě. Hulákal tam, už když jsem šla kolem ráno z trhu, a ještě pořád je ho slyšet, i když už za tu dobu slušně ochraptěl. Stejně tím svým protestem nemůže nic docílit – svatba už proběhla, Anglie má španělského krále, ať chce nebo nechce.

Okraje papíru se zarputile kroutily, a tak Levina zatížila rohy čtyřmi velkými oblázky, které k tomu účelu na stole měla. Pocházely z pracovny jejího otce. Její manžel se nestačil divit, když si těch pár obyčejných kamínků brala s sebou na cestu do Anglie, už tak měli zavazadla těžká víc než dost. Jenže zrovna tahle těžítka byla pro ni víc vzpomínkou než jiné věci, které si z minulých časů uchovala.

Levině se nestýskalo po Bruggách, ale po otci. Byla jsem jeho nejmilejší dcerou a chápala jsem jeho zklamání z toho, že žádné z jeho pěti dětí není syn. Brával mě s sebou do ateliéru a já jsem tam už jako malé dítě obdivovala listy jemného pergamenu zdobené jeho rukou, modlitební knížky se složitými ornamenty a zdobnými kapitálkami, zářivé barvy i zlacení lesklé jako masivní kov. To místo se mi vrylo do paměti. Dokázala jsem si celé hodiny prohlížet otcovu práci, kudrlinky úponků vinoucích se po okrajích stránek, tu a tam jejich pravidelný vzor narušovalo nějaké zvíře nebo ptáček. Otec dokázal na okraj textu namalovat třeba i mouchu tak živě, že i když jsem předtím viděla, jak obrázek vzniká, stejně se mi zdálo, že určitě uletí, když nad ní mávnu rukou. Bývala jsem tou iluzí úplně uchvácená.

V domě bouchly dveře. Hero zvedl hlavu, bděle, ale poklidně. To se domů vrací můj manžel. Do mysli se jí zakously drobné zoubky roztrpčení. Tak jsem si tu poklidnou chvíli vychutnávala, i kresba už začala nabírat na určitosti, a když mě teď George vyruší, bude to celé ztraceno. Levina se znovu zahleděla na Marcuse. Slunce už maličko postoupilo a tak na jeho postavě kreslí šedé stíny, jak se světlo prodírá větvovím. Levina se dívala, jak se synovi začínají rýsovat pevné svaly na pažích, které měl ještě nedávno měkounké a trochu i buclaté jako andělíčci ve florentské kapli. Prohlédla si znovu svou skicu. Mám to špatně, to vůbec není Marcus. Zmačkala papír a pohodila jej na zem. Hero si to vysvětlil jako pobídku ke hře, vyrazil k papírové kouli a bylo po idylce. Marcus se zavrtěl, napůl ho to probudilo, ale pak se zase uvelebil do trochu jiné pozice. Levina slyšela, jak George mluví v hale se sluhou. Vzala nový list a začala znovu. Studovala Marcusův obličej a hřálo ji, že v něm vidí vlastní rysy, zaoblené tváře, široko posazené oči, které mají oba po otci, i velkorysá ústa. Ale uši má po Georgeovi, to jsou přesné kopie, a stejně tak i velké ruce a tmavé vlasy, vždyť já jsem tak bledá, až skoro bezbarvá.

Někdy se až divím, jak jsem se ocitla s takovou mužskou převahou ve své rodině, když sama jsem vyrůstala v domě plném děvčat. Ale ženské společnosti mám dostatek u dvora, takže sestry mi tolik nechybí. Zvlášť dámy Greyovy jsou mi blízké, jako bychom byly příbuzné. Frances mám moc ráda a ten zážitek z loučení s Janou před smrtí nás k sobě poutá ještě pevněji. Sblížily jsme se už tenkrát, když jsme společně oplakávaly mou první patronku, Kateřinu Parrovou. Vlastně mě napadá, že tohle zvláštní přátelství se prohlubuje sdíleným žalem spíš než čímkoliv jiným. Jinak nás každou vychovávali tak rozdílně, že víc by to snad ani nešlo: já, obyčejná malířka z Brugg, a Frances, vnučka krále. Ale přátelství mezi ženami se někdy prostě nedá zdůvodnit.

Bojím se o Frances a o její zbývající dcery, protože u dvora musejí tančit podle toho, jak královna uzurpátorka píská. Vzpomínky na Janu mě tíží jako řeznické závaží. Kdekdo teď Frances kritizuje – slyšela jsem už ty řeči – za to, že dál zůstává u dvora, když jí popravili dceru a manžela. Říká se o ní, že nemá v těle kousek citu. Nechápou, že Frances musí být nablízku královně hlavně proto, že si to přeje sama královna, a také proto, aby u své sestřenice vzbudila trochu milosrdenství a uchránila aspoň zbytek rodiny od podobného osudu – ostatně Kateřina Greyová má nyní stejně velký nárok na trůn, jako měla nebohá Jana.

George mezitím vyšel na dvůr a tiše nahlížel své ženě přes rameno, jak kreslí. Nevěnovala mu pozornost. Jsem mu vděčná, že respektuje mou práci, že se snaží nevyrušovat. Cítím se teď provinile, že mě předtím jeho příchod nepotěšil. Před oči jí sjel uvolněný pramen vlasů a ona ho odfoukla. Za sebou slyšela Georgeův dech. Uhel nyní jako kouzlem přesně plnil její představy a linie a stíny na papíře vyvstávaly, jako by tam už dávno byly a Levina je nějakým kouzlem jen zviditelňovala. Po chvíli ustala a s úsměvem se otočila k manželovi.

„Skvěle jsi ho vystihla, Vinko,“ vydechl a zlehka jí položil ruku na rameno. Byl to pro ni nezvyklý dotek, George byl ve službě u dvorní stráže a už několik týdnů se zase neviděli. Budeme si muset jeden druhého vyhledat ve změti našich odlišných zážitků.

„Jak se ti daří, Georgi? Vypadáš unaveně,“ řekla.

„Jen kresli dál, prosím. Rád se dívám, jak kreslíš.“

„Tak se posaď a já nakreslím tebe. Támhle,“ ukázala na stoličku v koutě, kam ještě dopadaly sluneční paprsky.

Někdy, když si prohlížím manželův obličej, mám pocit, že ho skoro neznám, protože už vůbec nevidím toho mladíka ve špatně padnoucím, ale drahém kabátci, který se před lety tak nervózně představoval mému otci. Měl tehdy přísně zastřiženou ofinu do půl čela a mě napadlo, jestli pod čapkou neskrývá tonzuru, a málem jsem se při tom pomyšlení hlasitě rozesmála. Byl to synovec jedné matčiny přítelkyně a přišel si hledat mezi Beningovic děvčaty nevěstu. Po pravdě řečeno, rodem jsme mu zdaleka nebyly rovny, jenže George Teerling byl poněkud zvláštní: měl pohled spráskaného psa a koktal, takže mu někdy docela trvalo, než se dostal od začátku slova až na jeho konec. Jeho první pozdrav vyvolal v místnosti trapné ticho, než se všichni dočkali dalších obvyklých lichotek a frází naporcovaných jako pažitka do polévky. Moje sestry – zvlášť Gerta – se znepokojeně ohlížely jedna po druhé. Každá si v duchu přála, aby si vybral jinou. Bylo mi Gerty strašně líto a ten soucit se musel projevit i na mém výrazu, a právě proto si George asi zvolil zrovna mě…

Pan Bening se alespoň navenek tvářil optimisticky – samozřejmě vždycky věděl, že jednou se mu dcera provdá, i když pokud by to bylo jen na něm, nechal by si právě Levinu navždy u sebe. Bylo jí tenkrát sedmnáct a od té doby už uplynulo dalších sedmnáct let. Znovu ji nyní zaskočilo, jak ten čas letí. Ten sňatek dohodla a zařídila matka a George si mě vzal bez věna, což bylo dost nezvyklé.

Levina si dobře pamatovala, jak se matka ptala otce: „Co se tváříš tak zničeně? Zůstaly ti pořád ještě další čtyři dcery.“ Otec se k ní otočil zády a beze slova odešel z místnosti. Běžela jsem tehdy za ním, dostihla jsem ho až v zahradě. Listí začínalo opadávat. „Ono to nebude tak zlé, otče.“

„Ale Vinko, ty jsi moje nejmilejší,“ hlesl on.

„Psst,“ tišila jsem ho. „Mohla by to slyšet ostatní děvčata.“

„Ty myslíš, že to už dávno nevědí, Vinko?“ Rozpřáhl ruce a sevřel mě, milovanou dceru, v náručí a já jsem byla ráda, že se nemusím dívat do jeho zkrabacené tváře.

„Není ti divné,“ ptala se Gerta ještě ten večer, „že si tě chce Teerling klidně vzít i bez věna? Protože i když tak příšerně koktá – stejně je z mnohem lepší rodiny než my. Možná, že je neschopný… tamtoho, jako muž.“

O tamtom jsme s děvčaty mluvily hodně často. Ale vlastně jsem byla ráda, že budu pryč, hlavně od Gerty, i když jen díky tomu, že se provdám za toho podivného George Teerlinga. Sama Gerta se zanedlouho vdávala také, za bohatého obchodníka látkami, ale po prvním porodu zemřela. A já jsem se dostala k anglickému královskému dvoru. Pozvala mě tehdejší královna Kateřina Parrová, která se o mém umění dozvěděla, a se mnou se stěhoval i můj manžel, kterému u dvora nabídli práci královského strážce. Postupně jsem začala mít George ráda, především proto, že mu nevadilo moje malování, jak by to nepochybně bylo u většiny jiných mužů. Georgeovo koktání časem téměř vymizelo, i když dodnes se občas nečekaně vyskytne – obvykle ve chvílích nějakého nečekaného emočního vypětí, velké radosti nebo velkého strachu. George o tom nikdy nemluví, ale jsem si jistá, že to musí mít mezi ostatními členy stráže těžké, protože muži, když jsou pohromadě, umějí být stejně krutí jako ženy. Ale hlavně je to pro něj opravdu vhodné zaměstnání, neboť vyžaduje trpělivost a klid, a to jsou dvě největší Georgeovy přednosti.

„Tak, hotovo,“ řekla, odložila špaček uhlu a podala kresbu manželovi. „Tak co na to říkáš?“

„Vypadám tu starý,“ řekl na to on. „Opravdu vypadám takhle starý?“

„Odkdy jsi tak zaujatý vlastním vzhledem, Georgi?“ zasmála se, on se natáhl, objal ji a přitiskl k sobě. „L-Levino,“ vydechl tiše a ona pocítila příval lásky k němu, něžnost z ní prýštila a zářila, stírala hranice mezi nimi dvěma. George ji vzal za ruku a zamířil ke dveřím. Levina se ohlédla po Marcusovi, ale ten spal dál jako zabitý. I Hero se vyvaloval na zádech a tiše funěl.

Zavřeli dveře ložnice na petlici a už vzájemně horečnatě šátrali jeden druhém, po stužkách a šňůrkách, a stahovali ze sebe oblečení. Když sjela na podlahu i spodnička, Levina si znovu uvědomila tu svou čím dál výraznější buclatost. Co když už se mu nelíbím. Zdálo se ovšem, že George to tak nevnímá, naopak, vášnivě bořil tvář do záhybů na jejím břiše a vdechoval její vůni.

Po večeři, když Marcus odešel na lože, vzal George z police svazek Levininých skic a začal si je prohlížet. „Čí jsou to ruce?“ zeptal se po chvíli.

Levina přešla k němu a nakoukla mu přes rameno. Držel ve světle svíce kresbu rukou Jany Greyové, jak se zavázanýma očima hmatala po popravčím špalku.

„Ále, ničí, to jsem si jen tak vymyslela.“ Nechce se mi vysvětlovat, co to bylo za situaci, nechci vzpomínat na tu hrůzu ani myslet na to, že se nedokážu přemoci, abych tu scénu nakreslila celou.

„A tohle je lady Marie Greyová, viď?“ George odložil předchozí obrázek a díval se nyní na další.

„Ano.“ Kreslila jsem ji zezadu, vsedě, ze tříčtvrtečního úhlu. Kreslila jsem ji už aspoň stokrát, vždycky se snažím představit si pod šaty její drobnou postavu s páteří pokroucenou jako ještěrka. Pamatuji se, jak mě otec kdysi dávno vzal do márnice, aby mi tam ukázal mrtvolu trpaslíka. Musela jsem ho kreslit několikrát, byla to lekce anatomie. „Musíš vědět, že lidské tělo může mít mnoho podob,“ řekl tenkrát otec. „Sleduj každou linii zvlášť a všímej si, jak se napojuje na ostatní.“ Tenkrát jsem byla ještě dost malá a podivnost proporcí toho zakrslého člověka mě šokovala, kraťoučké nohy, dlouhý trup, hranatá hlava. Marie Greyová je jiná. Ona má proporce správné, jen drobounké jako loutka. Její tváři dominují kulaté živé oči a ústa, která vzbuzují dojem úsměvu, ať už se Marie usmívá doopravdy či nikoli. A je pokřivená, docela nelidsky, a to mě na ní právě fascinuje, ta juxtapozice dokonalosti a nedokonalosti.

„Ani si nedokážu představit, jaké to pro ni musí být,“ ozval se George. Levina si nebyla jistá, jestli má na mysli Mariino znetvoření nebo její situaci.

„Ona je silnější povaha, než jak vypadá,“ řekla. „Větší obavy mám o její sestru.“

„O lady Kateřinu?“

Přikývla. Vzala si od něj svazek papírů a listovala v nich, dokud nenašla podobiznu Kateřiny. „Podívej.“

„Tady jsi vystihla její křehkost,“ řekl uznale George. „I její krásu.“ Prohlížel si obrázek a nakláněl jej blíž ke světlu. „Nikdy dřív jsem si neuvědomil, jak je podobná svému otci.“

„Má jeho charisma,“ přikývla Levina. Nebylo to přehnané, za Henrym Greyem se svého času otáčely všechny dívky a ženy.

„Slyšel jsem od jiných strážných, že by spíš ona měla usednout na trůn, ne Alžběta.“

„Bůh jí pomáhej.“ Levina si zkusila představit rozmarnou Kateřinu Greyovou jako královnu Anglie. Jistě, nemožné se to zdá jen na první pohled, protože Kateřina na rozdíl od Alžběty není poznamenaná otázkou nelegitimnosti svého původu a se svým velkým podílem tudorovské krve je podle pravidel následnictví stanovených Jindřichem Osmým právě ona hned další na řadě. „Ale královna doufá, že bude mít syna, a tím se to celé vyřeší.“ George se podíval na svou ženu a obrátil oči v sloup.

Dál si prohlížel Levininy kresby. Tvář se mu rozjasnila při pohledu na podobu Frances, kterou Levina stvořila jen tak, zpaměti. Frances se na obrázku usmívala. Úsměv jsem u ní už dlouho neviděla, pomyslela si Levina. „Proč tak často kreslíš právě Greyovy?“ zeptal se George.

„Frances na Beaumanor zařizuje galerii. Chce, abych vytvořila portréty celé její rodiny, aby je měla na očích.“ Majetek rodu Greyů měl propadnout koruně, když vévodu popravili, avšak královna jim jej téměř okamžitě zase vrátila, s výjimkou Francesina milovaného panství Bradgate. Frances se nesmírně ulevilo – znamenalo to pro ni mnohem víc než jen pozemky a stavby, naznačovalo to, že má u královny stále svoje místo, ale i tak se dál bála, že se s oběma dcerami pohybuje na okraji propasti. Například věděla, že se stále zkoumá pravost jejich katolictví. Říkala mi často, že v zádech nepřetržitě cítí pohledy Susan Clarencieuxové, která určitě hlásí královně každičkou drobnost, které si všimne – co kdy měli k jídlu, s kým si píšou dopisy, jak často se modlí. Takže není divu, že se chce obklopit portréty svých blízkých, uvažovala Levina.

„Ještě další portréty?“ Georgeův tón najednou prozradil nelibost. Možná by přece jen měl raději ženu, která by mu rodila děti, každý rok jedno.

„Ale to ne,“ vzdychla Levina.

„Co ne?“

„Nemůžeš si na moje malování přece stěžovat. Žijeme především z peněz za ty obrazy.“ Rozhodila ruce doširoka, jako by chtěla naráz ukázat na všechno kolem – na stříbrné talíře v polici, na prosklená okna –, skoro všechno si pořídili převážně z jejích peněz. Zároveň si ovšem uvědomovala, jak nehezky mu tím připomíná jeho vady. A taky dobře věděla, že kdejaký jiný muž by ji dávno sešlehal, pokud by nebyla dostatečně poslušná.

„A je to pravda, že Frances Greyová má v úmyslu provdat se za svého štolbu?“

„To nemáš nic jiného na práci než klevetit s ostatními strážnými?“ Hlasem jí už prosakovala rozmrzelost. To zase George žárlí na moje přátelství s Frances a přitom ví, jak mě mrzí, že všichni pomlouvají mou přítelkyni, jakého že si to vybrala manžela. „Stokes je dobrý člověk, laskavý, a díky té svatbě se Frances i s dcerami bude moci odstěhovat ode dvora…“ Poslední slova už podrážděně vykřikovala: „Jenomže to nikdo nebere v úvahu. Jako kdyby se měl celý svět obrátit naruby, když si vévodkyně vezme obyčejného člověka.“

„Já jsem nechtěl…,“ nadechl se George.

„Já vím, odpusť,“ přerušila ho Levina. Myslela tu omluvu vážně. Nechtěla se hádat, když byli spolu tak zřídka.

„Mám trochu obavy, víš…,“ George si mnul čelo. „Bojím se, že tvůj vztah k její rodině by mohl přinést p-problémy i nám.“

„Jenže já nejsem její přítelkyně jen tak na bál, Georgi. Já Frances prostě nenechám v bryndě. Ona se ke mně vždycky chovala úžasně.“ Muži vůbec nechápou podstatu přátelství mezi ženami. „A krom toho královna jí v poslední době projevuje přízeň.“ Vím, že nemluvím tak docela upřímně, ale nemohu si pomoci. Nechala jsem se zavléct do téhle hádky a teď nevím, jak z toho ven.

„Přízeň projevovala i lady Janě, sama jsi to říkala, a stejně jí to nebránilo…“

„Už dost!“ Levina zvedla dlaň, jako by ji opřela o neviditelnou zeď mezi nimi, zlost v ní zase začínala bublat, ale věděla, že George má pravdu.

„Obávám se, jaké n-n-n…,“ trvalo snad celou věčnost, než se mu podařilo vyslovit zbytek té věty. Levině to už dávno nevadilo, žila už s manželem tak dlouho, že si toho sotvakdy ještě vůbec všimla, ale hněv ji neopouštěl, kvůli tomu, co George říkal. „… n-n-následky může to nové spojenectví mít, Vinko.“

To mluví o královně a princi Filipovi. Není zdaleka jediný, kdo se obává katolíků. Mnoho přívrženců nové víry už dokonce prchlo do jiných zemí, kde ji mohou vyznávat beze strachu a být přitom v bezpečí.

„Jestli se bojíš, že nejsi dost kurážný chlap, tak se vrať do Brugg.“ Vzápětí si ale přitiskla ruku na ústa. Proč jsem na něj tak zlá. „Já jsem to nemyslela… Odpusť, to bylo ode mne ošklivé.“

Vstala, přešla za jeho židli a začala mu masírovat ramena. George seděl dost prkenně a dlouhou chvíli oba mlčeli. Pak se ozval on: „Nemáme špatné manželství, viď, V-V-V –“

„To ano, Georgi,“ zamumlala Levina.

„Není ti zima?“ zeptal se. Přikývla. S večerem se ochladilo.

„Královna je touhle dobou už vdaná,“ řekl George, zatímco chystal na oheň v krbu. „Jenom Bůh ví, jaké změny to přinese. Bojím se, že se bude upalovat. Na Smithfieldu se dnes dopoledne lidi porvali. A bylo to horší než obvykle.“ George se při těch slovech nakláněl nad ohništěm s krabičkou troudu v ruce, takže mu nebylo vidět do tváře.

„Katolíci a reformisté?“ zeptala se Levina, i když to bylo jasné, protože poslední dobou šarvátky kvůli ničemu jinému snad ani nevznikají. A skoro každý den se mezi oběma náboženskými skupinami něco semele.

„Bonner vyťal políček jednomu člověku za to, že na mši nepozvedl oči k hostii. A tím to začalo.“

„Biskup Bonner.“ Jeho podoba mi vyvstává před očima, ta jeho kulatá tvář, na první pohled skoro chlapecká, na druhý s rysy určité monstrózní krutosti. „Ten bude první v řadě na cestě do pekla…“ Všechno se to zdá být tak dávno, ty časy za mladého krále Eduarda, kdy jsme mohli svou víru praktikovat otevřeně. Celá Anglie doteď vrávorá jak raněná laň z toho náhlého návratu ke katolictví, který nastolila nová královna.

„P-p-poslyš, Vinko, máme doma něco, co by nás mohlo usvědčit?“

„Pár pamfletů. Bibli.“ George se náboženskými záležitostmi nikdy nijak zvlášť nezabýval, kdežto Levina se s reformovanou vírou ztotožnila, ulpěla jí v duši stejně nesmazatelně jako barva na plátně, když se promíchá s vaječným žloutkem. Věděla, že anglicky psaná Bible představuje nebezpečí. „Hlavně že nás bývá vidět pravidelně na mši.“

„A taky nesmíme zapomínat dívat se na hostii.“

Levina našla mezi věcmi v polici letáček, který jí kdosi onehdy strčil do ruky. „Tady je to,“ podala jej manželovi.

„Zdá se to být docela neškodné,“ prohlížel si jej George, ale stejně jej pak hodil do ohně. „Jenže člověk nikdy neví.“ Levina přiložila další list, ten, který už nějakou dobu používala jako záložku v knize anatomických kreseb. V posledních letech už bylo tolik změn, že opatrnost se stala součástí každodenního života.

„V tomhle by snad nic zlého nespatřovali, nebo myslíš, že ano?“ nechala knihu otevřenou na stránce s kresbou rozpitvaného těla. „Mohlo by to podle nich být bezbožné?“

„Jestli i tohle někdo označí za k-k-kacířství, Vinko, okamžitě odjíždíme zpátky do Brugg.“ George ženu láskyplně objal. „A co tvoje Bible?“

„Přece ji nechceš taky spálit?“

„Raději se budu dívat, jak hoří Bible, než abych se díval do plamenů na tebe.“

„To nejde!“ Nemůžu uvěřit, že tohle navrhuje. „Je to slovo Boží.“

„To je,“ připustil George. „A Bůh by nám to jistě odpustil. Důvod pro to máme dostatečný.“

„To už přeháníš, Georgi.“

„Tak mi ji dej a já ji bezpečně schovám někde mimo dům. Někde ji zakopu.“

„To už to opravdu zašlo tak daleko?“ hlesla Levina.

„Zatím ne, ale dojde na to.“

Levina vytáhla z komody svou Bibli, políbila ji a podala manželovi. Kupodivu mě to tolik netrápí. Georgeova obezřetnost mě chrání, chápu, že všichni tři pospolu, George, Marcus a já, jsme silnější než jen jako jednotlivci. Nemohu si při tom nevzpomenout na Frances, která je sama, polapená v pokryteckém světě královského dvora, a jen se snaží držet svoje dcery z cesty všemu zlu a neštěstí. Vůbec se nedivím, že se chce provdat za toho štolbu.

„Já tě mám tak ráda, Georgi,“ řekla nahlas.

„Já vím,“ odpověděl on.

Listopad 1554,

Whitehall

Marie

Královnin pařát se mi zaryl do ramene a já jsem se musela hodně přemáhat, abych se jej nepokusila setřást. Druhou rukou si krouživými pohyby hladila břicho, to kdyby náhodou někdo zapomněl, že je samodruhá. Je z toho celá blažená, jen září, a poulí oči na manžela.

Moje nenávist k ní se krčí za mým úsměvem jako démon. Pořád jsem její oblíbená loutka, skáču, jak ona píská, masíruju jí bolavá ramena, čtu jí, přinesu a odnesu, co si jen usmyslí. Zdá se, že docela zapomněla, že mi zavraždila sestru. Přemýšlím často nad jejím svědomím – jak může žít s tím, co provedla? Nehodlám věřit v toho jejího Boha, kterého takové věci těší. Ale když se modlíme, probírám v prstech růženec – hodňoučká, poslušná Marie Greyová.

Ten její Španěl teď sedí vedle ní, prkenně a celý nesvůj, působí stejně jako jiní lidé, když musí sedět vedle mě – já moc dobře vím, jak se projevuje štítivost. Královna se dotkla jeho paže a on sebou trhl. Vidím jasně, jak je zklamaný a jak si toho ona vůbec nevšímá. Filip má ve tváři výraz, jaký mívá Kateřina, když dostane dárek, který jí neudělal radost, ale ona ji musí předstírat. Lidé jsou, zdá se, se Španělem docela spokojení, když se teď všude ukazuje a vyhlíží tak skvěle, on opravdu působí dojmem správného krále. Lidé se nechají vzhledem hodně zmást, to taky dobře znám.

Seděli jsme zrovna na tribuně whitehallského kolbiště, kde nám naši návštěvníci předváděli nějakou španělskou bojovou hru. Sledovala jsem už celých těch několik měsíců, jak se Angličané ze všech sil snaží, aby se nedali ničím španělským zaujmout, a dnešek nebyl žádnou výjimkou. Po kolbišti poskakovalo několik zahraničních nižších šlechticů, kteří mávali rapíry a předstírali boj, ale nikdo si jich příliš nevšímal. Po obloze se sunuly těžké mraky a vzduch byl studený a vlhký, nasycený mlhou, která se mohla co nevidět proměnit v déšť. My jsme byli zabalení do kožešin a před tím nečasem nás chránil baldachýn, ale ti pánové na kolbišti už byli celí schlíplí a určitě si toužebně přáli být zase zpátky doma, na sluníčku. Nemají Anglii rádi, ustavičně si stěžují na počasí i na jídlo i na služebnictvo. Říkají o nás, že se podivně oblékáme, že jsme příliš pracovití a neumíme se bavit. To jim ovšem nebrání v lačném pokukování po mé sestře a Janě Dormerové. Feria, který je nejbližší králův dvořan a má taky nejvybranější způsoby, se do Jany Dormerové očividně zamiloval. Kateřina tvrdí, že by z ní byla dobrá manželka pro muže, jako je on, protože je taková hodná a milá a pokorná. Já vím, že právě poslušnost dělá dobrou choť, aspoň tak to vždycky říká i paní Poyntzová, i když to neříká přímo mně, protože všichni víme, že já se nikdy neprovdám. Ale poslušná se musím snažit být také, abych tím trochu vyrovnala svoje nedostatky. O kolik horší to ale asi je pro Kateřinu, vždyť ta nemá v těle ani za mák poslušnosti.

Filip teď začal něco šeptat královně, tak tiše a důvěrně, že jsem neslyšela ani slůvko, i když jsem jí seděla na klíně. Ale jak mluvil, sjely mu přitom oči ke mně a já jsem jasně viděla, jak je pohledem na mě znechucený.

„Marie, drahoušku, bolí nás už kolena. Mohla byste prosím slézt a posadit se raději vedle nás?“ V královnině hlase bylo slyšet omluvný tón. Ona nemá ani tušení, jak to sezení u ní na klíně nesnáším, jak ji celkově nesnáším. Požádala Janu Dormerovou, aby se kousek posunula a udělala mi místo, ale její manžel jí znovu něco pošeptal, a tak se Jana hned zase vrátila na místo vedle královny a já jsem si poslušně sedla z druhé strany, mezi Janu a Magdalenu Dacreovou. Teď se Španěl může tvářit, jako že vůbec neexistuju, protože na mě nevidí. Magdalena se jen ušklíbla, odvrátila se a odtáhla, jak jen nejvíc mohla, a zabručela cosi směrem k sestřence Markétě, která vyprskla smíchy. Dělala jsem, že je mi to jedno. Jsem na to zvyklá, ale jedno mi to není, musím se hodně snažit, abych na to nemyslela. Rozhlížela jsem se kolem po sestře, ale ta mezitím někam zmizela. Zapátrala jsem očima kolem kolbiště a opravdu, za chviličku jsem zahlédla, jak její fialový plášť zavlál zpoza tisového živého plotu vedle v parku. Určitě se tam muchlá s tím Herbertovic klukem. Na kolbiště se přiřítil půltucet Španělů na koních – je mezi nimi i Feria – a diváci přece jen trochu zahlaholili. Král vstal a tleskal s rukama nad hlavou. My ostatní jsme taky raději začali tleskat, ale žádné velké nadšení v tom nebylo. Jezdci měli na sobě lehké brnění a vysokánské boty jako do bitvy, na hlavách jim seděly zvláštně tvarované čapky s chocholy a veliké černé kápě. Všichni do jednoho si dávali velkou práci, aby se jim povedlo okázale pohazovat cípem kápě přes rameno. Místo kopí třímali jen dlouhé hole. „To je mi tedy ale strašlivá zbraň!“ houkl kdosi z přihlížejících posměšně. Lidé se rozesmáli, i když mně to zas tak vtipné nepřipadalo. Možná mají ubohé zbraně, ale jejich koně jsou nádherně vystrojení, srst jim září jako leštěné dřevo, ladné šíje, nozdry rozšířené, čabraky vlají a uzdy mají zdobené tak složitě a honosně jako královniny šperky.

Klusali ve formaci, vlnili se jeden za druhým, vysoko zvedali přední nohy a pohazovali ocasy, a jejich jezdci vrhali holemi jeden na druhého a obratně je ve vzduchu chytali.

„Nic lepšího neumíte?“ ozvalo se z davu.

„Tenhle taneček ještě neznám,“ přidal se kdosi další pištivým hlasem, aby to znělo jako znuděná panička na bále, a pár lidí se pobaveně zasmálo.

Filip zatínal zuby a poklepával prsty na opěrku svého křesla. Naše družina mlčela jako zařezaná. Z hloučků lidí se ale nesly další poznámky a smích. Ťuk ťuk ťuk. Královna chtěla vzít manžela za ruku, ale on ucukl. Zamumlala tedy aspoň cosi o báječné podívané. On místo odpovědi jen prskl a odvrátil se od ní. Královniny nejbližší dámy, Susan Clarecieuxová a Frideswide Sturleyová, které seděly za námi, začaly tleskat do rytmu, předstíraly nadšení. Král se na ně nevraživě podíval. Okamžitě přestaly. Královna si už zase hladila břicho. Jeden z koní, hnědý valach, se najednou vzepjal tak nečekaně, že jezdec měl co dělat, aby neletěl obloukem za svou čapkou.

Tomu se zasmál dokonce i král, jenže pak někdo vykřikl: „Slečinka ztratila čepeček, co?“ a král zase jen zaťal čelisti a oči mu blýskaly zlostí.

Já jsem si ale přestala všímat, co se děje na kolbišti. Upírala jsem pohled dál, do parku, kde se odehrávala jiná scéna. Hrabě z Pembroke, tedy otec Harryho Herberta, tam právě popadl svého syna za límec a vztekle jím třásl. Opodál stála Kateřina, vypadala vedle hraběte docela malinká, jako panenka, a podle toho, jak nakláněla hlavu, jsem si domyslela, že prosí o odpuštění. V duchu jsem ji přemlouvala, ať radši drží jazyk za zuby, protože dobře vím, jak Kateřina nejdřív mluví a pak teprve myslí, ale ona nepřestávala.

Pembroke stále držel syna za límec, udělal i s ním krok ke Kateřině a volnou rukou ji udeřil přes obličej. Sestra upadla na trávník a šarlatová sukně šatů se kolem ní rozprostřela jako jezero krve. Nemohla jsem ani uvěřit tomu, co jsem právě viděla, že ten statný chlap – který teď rázným krokem vedl syna pryč – Kateřinu udeřil. Bude tvrdit, že si o to koledovala, ale pro něco takového není žádná omluva. Co by udělala Jana, ptala jsem se v duchu sama sebe a znala jsem odpověď okamžitě. Rychle jsem se omluvila královně a spěchala jsem z tribuny dolů, obloukem jsem obešla i Maman, protože kdybych k tomu incidentu přitáhla větší pozornost, všechno bych to ještě zhoršila. Moje sestra má už reputaci hodně pošramocenou i tak.

Opravdu se drobounce a hustě rozpršelo, a než jsem došla ke Kateřině, měla jsem plášť celý mokrý. Sestra pořád ještě seděla na trávě, na rudých šatech tmavé mokré skvrny, třásla se jako osika a neovladatelně vzlykala.

„Pojď, Katko,“ řekla jsem dospěle a dál jsem si představovala, co by jí řekla Jana. „Půjdeme dovnitř. Musíš se převléknout z těch mokrých šatů, ať z toho neonemocníš.“ Kápě jí sjela z hlavy a na spánky se jí lepilo pár uvolněných pramenů vlasů. Na tváři měla po té facce zarudlou skvrnu. Dál vzlykala, ramena se jí chvěla a já jsem si teprve nyní všimla, že má všechny stužky rozvázané a že si šaty přidržuje oběma rukama, aby jí nesjely na zem.

Trochu jsem je závazala – nebránila se – a pak jsem ji odvedla ke komnatám naší Maman, které jsou na opačné straně zámku. Vlastní oděv jsem už měla tak nasáklý a těžký, že jsem sotva kráčela, a než jsme tam došly, byly jsme obě promáčené až na holou kůži. V ústrety nám hned vyběhli dva Katčini psi a kňučeli radostí, že nás vidí. Kateřina se k nim hned shýbla a mazlila se s nimi, a na chvíli snad i zapomněla, co se právě stalo.

„Stane, Stime, kde máte ostatní?“

„Maman řekla jednomu podkonímu, ať je odvede k sobě. Ta štěňata prý okusovala závěsy,“ odpověděla jsem za psy.

„A Herkules je tam taky?“

„To víš, ten tvůj opičák není o nic lepší,“ přikývla jsem. Chlupatí mazlíčci v sestře vzbuzují záplavu něhy. Někdy si říkám, že ona má v sobě prostě tolik lásky, že si s ní ani neví rady, a tak ji rozdává i těm zvířatům. Ráda bych věděla, jaké to asi je, takhle překypovat citem. Já si svoje emoce pečlivě hlídám. Ale to neznamená, že bych nic necítila.

Zavolala jsem sluhu a ten za chvilku přinesl kbelík žhavých uhlíků, aby nám mohl rychle rozdělat oheň. Netrvalo dlouho a seděly jsme u krbu, Kateřina v nejlepší hedvábné noční košilce naší Maman a s její velkou šálou přes ramena, a já zabalená do vlněného přehozu, a upíjely jsme na střídačku horký punč z jednoho poháru, opatrně, abychom si nespálily rty.

„Musíš ho nechat být,“ řekla jsem.

„Ale on je můj manžel,“ popotáhla Kateřina.

„Není, Katko. Tuhle bitvu nemůžeš vyhrát.“ Vím, že Katčina svatba byla jen součást Northumberlandových intrik, vždyť Janu provdali za Guildforda ve stejný den.

„Ale já ho miluju. A on mě taky.“

„To nehraje žádnou roli,“ řekla jsem. Kateřině se tvář zkrabatila pláčem.

„Pembroke mi řekl, že jsem poznamenaná otcovou a sestřinou zradou a že si tím nedá pošpinit i vlastního syna.“

Nevěděla jsem, co na to říct, ale ujasnila se mi další část příběhu naší rodiny. Pembroke zkrátka obrátil kabát, aby si zachránil kůži, když královna zavrhla Janu, a proto si nepřeje žádné svazky s rodem Greyových – byli bychom totiž důkazem jeho nespolehlivosti.

„Náš otec měl alespoň kuráž zemřít za svou víru,“ dodala Kateřina a utřela si rukávem nos. Sama si nejsem tak docela jistá, jestli byl náš otec opravdu takový, za jakého ho Kateřina považuje. Připojil se k rebelům proti koruně a chytili ho, když prchal, jak říkala Maman, ale Katku tím teď roztrpčovat nebudu, protože ona si otce hodně idealizuje. Pamatuji si ještě i něco dalšího, co Maman říkala o té poskvrně, že by to mohlo být to jediné, co by mohlo Kateřinu uchránit před tím, že by ji nakonec taky nastrčili na trůn.

„Pod královnou se kymácí trůn, chérie,“ říkala. „A spousta reformistů by ráda viděla, jak padá.“

Jenže Kateřina na trůn nemyslí, ani na nebezpečí, co kolem nás tiše houstne. Hlavu má plnou své zamilovanosti a nemá v ní místo na nic jiného. Asi má každý člověk nějaký způsob, jak zapomenout na zlé, jak se nemuset dívat pravdě do očí.

Maman hledá únik skrze vdavky. „Uhneme tím z cesty všemu zlému,“ říkává nám. Ale zatím žádná svatba nebude, zatím je to příliš brzy, a krom toho, královna nás sotva spustí z očí. Alžbětu strčila do Woodstocku a doufá, že na ni všichni zapomenou. Jenomže na Alžbětu se zapomenout nedá, kdekdo si o ní šušká, a to je pro nás dobré znamení, protože dokud se všichni reformisté starají o to, co je s Alžbětou, můžeme my Greyovi nenápadně zmizet v ústraní, aspoň tak to Maman říká.

„Pojď, Katko, musíme se obléknout, protože ostatní se budou brzo vracet.“ Snažila jsem se obrátit její myšlenky jiným směrem. „Co si vezmeš na sebe? Ty modré šaty? Ty ti moc sluší.“

Pomohly jsme si navzájem do čistých kytlic a spodniček, jedna druhé jsme zašněrovaly živůtky, uvázaly si rukávce, zapletly vlasy a upravily je pod čepce. Mám ráda, když mi s oblékáním pomáhá Kateřina, protože ta je zvyklá na mou podivnou postavu a dotýká se mě co nejméně. Ani Peggy Willoughbyová, která je jinak moc milá, totiž při oblékání nedokáže zkrotit zvědavost a já vždycky cítím, jak se musí přemáhat, aby na mě pořád nezírala.

„A taky sestřenka Markéta se bude vdávat,“ řekla z ničeho nic Kateřina, jako kdyby přemýšlela nahlas. Pravda, už jsem o zásnubách Markéty Cliffordové slyšela, jen jsem o tom nechtěla sama začínat, abych sestru nerozlítostnila. „Bere si ji za manželku Henry Stanley, lord Strange, Podivín, to bude tedy podivný páreček,“ dodala opovržlivě. „Ten kluk si neumí uhlídat vlastní ruce. Snad dá ostatním konečně pokoj.“

Neřekla jsem na to nic, lepší je mlčet, když je Kateřina tak podrážděná.

„A Maman!“ udeřila si pěstí o koleno, až zbytek punče vyšplíchl na podlahu. Stan a Stim hned začali tu loužičku zvědavě očichávat a olizovat. „Co na tom Stokesovi může vidět?“

„Je to laskavý člověk,“ řekla jsem a hned jsem toho litovala, protože ji to popíchlo ještě víc.

„Laskavý,“ prskla, jako by to slovo bylo hořké. „Zato není ani…,“ nedořekla.

„Škoda, že se s tím nedokážeš smířit, Katko, protože k tomu dojde, ať budeš chtít nebo ne. A krom toho, Maman poslední dobou vypadá mnohem spokojenější, nezdá se ti?“

„Pche,“ vyletělo z ní. Vzala Stana a posadila si ho na klín, naklonila se mu až k čumáku, hladila ho a šišlavým hlasem pokračovala: „Tobě se to taky nelíbí, viď, Staníku, viď že ne-e?“

Vstala jsem a přešla k oknu. „Už přestalo pršet.“ Kreslila jsem na zamlžené okno klikyháky.

„A ten Feria,“ pokračovala Kateřina ve svém výlevu, „vidělas ho, Myško, víš, ten Španěl, ten hezký… Ten je celý blázen do Jany Dormerové. A ona si toho snad ještě ani nevšimla… Všichni se chtějí oženit s Janou Dormerovou. Takový Thomas Howard o ní básní v jednom kuse.“ Shodila ze sebe šaty, nechala je pohozené na zemi a vzala si jiné, vklouzla do nich a uhladila si je. Pak vzala jeden matčin náhrdelník, sama si jej zapnula, popadla zrcátko a prohlížela se v něm ze všech stran, nakláněla a otáčela hlavu sem a tam, špulila rty a nakonec vzdychla. „Všechny královniny dámy se provdají a jenom já zůstanu na ocet.“

„Vždyť je ti teprve patnáct. To máš do staré panny ještě daleko. A mimochodem, já zůstanu na ocet s tebou, takže nebudeš sama.“

„Promiň, Myško,“ řekla Kateřina, vzala mě za ruku a odvedla mě do výklenku u okna. Tam si sedla na lavici, abychom byly stejně vysoké, a nastavila malíček, naše náhradní objetí. „Nedošlo mi, co říkám. Je to ode mě ošklivé, že se tolik zabývám svými strastmi, když…“ Nedořekla, ale vím, že měla na mysli, ‚když ty jsi tak zdeformovaná, že tě nikdy nikdo chtít nebude‘.

Stáhla si snubní prsten. „Tu máš.“ Vzala mě zlehka za ruku a velice opatrně mi jej navlékla na prostředníček. „Ty máš krásné ruce a krásnou tvář, a i když jsi malá, jsi velmi moudrá a chytrá, víš, sice jsi pokřivená, ale jsi milá a dobrá duše.“ Odmlčela se a já jsem viděla, jak se jí oči plní slzami. „To já milá a dobrá nejsem. Ty vydáš za tucet takových Kateřin, jako jsem já.“

Jako by mi v hrdle uvízla hrouda ledu. Já moc často nepláču, ale city mé sestry ve mně dokážou všechno rozpustit.

„Víš co? Ve Francii svého času vládla královna jménem Klaudie. Už jsi o ní slyšela? Byla prý taky hrbatá a malá, jako ty, a provdala se za krále Františka… a navíc ještě i šilhala.“

Přikývla jsem a zhluboka jsem se nadechla, abych trochu potlačila rozporuplné pocity. Nebyla jsem si jistá, jestli chci poslouchat o francouzské královně Klaudii, protože vědomí, že existovala i hrbatá královna, mi nedodává právě pocit bezpečí.

„A co se s ní stalo dál?“ zeptala jsem se nakonec.

„Já nevím. Jen to, že byla matkou dalšího francouzského krále… a ve Francii se podle ní říká jednomu druhu rynglí.“

„Ryngle,“ opakovala jsem. Takové obyčejné ovoce. „A co se bude jednou jmenovat po mně? Srstky? Já jsem totiž stejně tak kyselá a pichlavá.“

„Ale kdepak, Myško.“

Jenže já si myslím, že opravdu jsem.

„Ty máš vážně nádherné oči. Opravdu, není na tobě všechno špatně a jsi královské krve, jako byla i královna Klaudie, takže…,“ odmlčela se a rozpřáhla ruce, jako by chtěla ukázat, že mi může klidně patřit celý svět.

„Jistě, Katko,“ přikývla jsem znovu, abych ji potěšila. Nechuť jsem zase nechala skrytou hluboko pod povrchem. „Královské krve jsme obě.“ Kateřina se usmála, a když se Kateřina usmívá, tak to je, jako když vyjde sluníčko. Z nádvoří už bylo slyšet hlasy lidí, kteří se vraceli z kolbiště. „Už se asi bude podávat večeře. Měly bychom radši jít, než se po nás začnou shánět.“

Šly jsme spolu, se zaklesnutými malíčky, do hodovní síně, kde už se chystaly stoly a lidí přibývalo. Všimla jsem si, jak sestra natahuje krk, jestli někde nezahlédne Harryho Herberta. Jeho otec už tu byl, ale po Harrym ani památky. Kateřina zase celá ztuhla zlobou. Maman jsme uviděly na stupínku, kde seděl královský pár, kývala na nás, abychom šly za ní. Nadechla jsem se a Kateřina mi pomohla nahoru, protože schůdky na mě byly moc vysoké. Udělaly jsme obě hluboké pukrle před Jejich Veličenstvy a hned jsme vyslechly uštěpačnou poznámku o tom, že parádnice se samozřejmě musely převléknout, zatímco všichni ostatní přišli z klání rovnou sem. Filip vzápětí odešel ke hloučku svých dvorních pánů a královna si poplácala na koleno – to byl pokyn pro mě, že si mě chce vzít na klín. A už jí zase dělám cvičenou opičku.

Únor 1555,

Smithfield / Whitehall

Levina

Levinin kůň se prodíral davem. Byla ráda, že její štolba jede těsně před ní, protože ve vzduchu visel pach násilí. Pohybovali se proti proudu lidí směřujících ke Smithfieldu. Levina si tam byla vyzvednout nové pigmenty od obchodníka, který měl krámek v zastrčené uličce za kostelem sv. Bartoloměje. Povolali si ji na Whitehall, aby zhotovila portrét pana kardinála. Bojím se, abych nepřijela pozdě a nezostudila se tím, jenomže dav lidí pořád houstne a rozruch sílí. Už dopoledne, když jsem šla přímo přes tržiště, jsem viděla hranici s kůlem, všechno připravené, už jen přivést odsouzence, připoutat jej a přiložit louč. Ten osud má dnes potkat titulárního kanovníka od sv. Pavla, který odmítl odvolat svou víru. Párkrát jsem ho už potkala, zdál se vždycky docela rozumný a mírný. Snažím se na to nemyslet, ale stejně mě pořád napadá, jestli je to jen náhoda, že to upalování vypuklo krátce poté, co se kardinál vrátil z dlouhého exilu v Římě a znovu nastolil staré zákony týkající se kacířství.

Z náměstí sem dolehl mnohohlasý řev a Levinin kůň se polekal, vzepjal se a jeho kopyta těsně minula čísi hlavu.

„Hlídej si tu zpropadenou herku!“ zařval ten chlap s vyceněnými zuby a zahrozil jí pěstí.

Levina se potýkala s nervózním koněm, kterého ten křik ještě víc rozrušil, a byla nesmírně ráda, když štolba popadl jejího koně za ohlávku, naklonil se a začal na něj zblízka tiše mluvit, aby ho uklidnil.

Řev a jásot na náměstí ještě zesílil. „Ach Bože!“ uniklo jí mimoděk nahlas. To už asi přivezli odsouzeného. Doufala jsem, že před tím ujedu, že to neuslyším, jenže jsme v té tlačenici uvízli a davy se jen hrnou, aby jim to představení neuniklo. Kéž by to aspoň proběhlo rychle, modlila se v duchu, ještě že fouká čerstvý větřík, oheň se dobře rozhoří. Doufám, že mu někdo poslal váček střelného prachu, aby si ten ubožák ukrátil utrpení. Jako bych měla v žaludku kámen – takový dobrák a takový konec. Nikdy jsem upalování neviděla a rozhodně ani vidět nechci.

Ohlédla se po Herovi, jestli je stále za nimi, ano, tady je, uši má stažené dozadu a oči vykulené, že je mu vidět i bělmo – i ta němá tvář cítí, že se schyluje k něčemu zlému, chápe to líp než ten rozvášněný dav. Cítí jejich krvelačnost. Vzápětí Levina uslyšela mučivý výkřik. Za nimi stoupal sloup kouře a vítr ho nesl směrem k nim. Že jsem se vůbec ohlížela. Křik ale neustával a kouř ji štípal v nose, byl to hrozný pocit. Pak to najednou zavanulo i po pečeném mase a Levina pocítila příliv slin v ústech. Vyděsila se, jak tělo samo reaguje, oči ji štípaly a ona si k obličeji tiskla kapesník, aby trochu potlačila ty příšerné vjemy. Dav už tady naštěstí řídl a oni se mohli rozjet rychleji.

Kardinál Pole seděl před Levinou s rukama složenýma v klíně. Nepromluvil jediného slova, jako bych ani neexistovala. Možná se mu nelíbí, že ho maluje žena. Ale je to zakázka od královny, takže odmítnout bych stejně nemohla. Uhýbá přede mnou i pohledem. Ta povislá víčka vzbuzují dojem laskavosti, ale já jsem přesvědčená, že je to právě jen dojem. Nemohu z mysli vytěsnit ten strašný pach, jako bych jím měla nasáklé vlasy i oblečení. Bojím se, že jej ze sebe nikdy nedokážu smýt a že mě i ve snech bude pronásledovat ten nelidský jekot, že mi bude rezonovat v hlavě už navěky.

Stejný osud čeká příští týden i pět dalších vězňů, a to je jenom začátek. Zatkli i arcibiskupa Cranmera. A z jeho popravy teprve udělají pořádné představení – z popravy člověka, který před lety anuloval manželství Jindřicha Osmého a královniny matky, a tak přisoudil Marii Tudorovně status nemanželského potomka. A teď se královna mstí. Levina přemýšlela, do jaké míry se na tom všem asi podílí ten stařík, co sedí před ní, nakolik je to dílo krále a nakolik samotné královny. Raději začala denně chodit na mši, i když nebydlela přímo u dvora. Člověk nikdy neví, kdo se kdy dívá, a biskup Bonner, ten má oči všude. George udělal dobře, že schoval tu anglickou bibli.

Levina odložila štětec a zahleděla se na svůj model pozorněji, sledovala, jak se světlo láme v drahokamu jeho prstenu, mimoděk spustila ruku a pohladila Hera za ušima. Pole měl mohutný plnovous, který skrýval jeho rysy, takže bylo těžké rozpoznat jeho výraz. Snažila se vyčíst jej z těch očí, které uhýbaly, ale stále se jí nedařilo zachytit tu pravou podobu, a tak se raději pustila do jeho rudého roucha, míchala rumělku, pozorovala, jak se šarlatový satén jasně leskne, skoro bíle tam, kde jej líbají paprsky světla od oken, a naopak v záhybech tmavne až do barvy krve.

Rozbila vejce, bílek odlila do misky a žloutek chvíli jemně válela v dlaních, aby se trochu osušil a byl hustší. Pak špičkou nože propíchla blánu a nakapala žloutek do barvy. Rychle ji při tom druhou rukou míchala, dokud barva nezískala tu správnou konzistenci. Znovu přejela pohledem po kardinálově róbě a přidala pár zrnek kadmia. V poslední době vaječnou temperu příliš nepoužívám, ale tento obraz s tak velkými plochami rudé to přímo vyžaduje. Jako bych slyšela otcův hlas: „Vydrží pak jasná a živá i tisíc let.“ Říkal to o tempeře často.

Začala barvu nanášet na podklad drobnými jemnými doteky. Kardinál zhluboka vzdychl a zavrtěl se v křesle. I roucho se s ním pohnulo, záhyby změnily tvar. Levinu to popudilo. Už jsem měla pocit, že se mi začíná aspoň s tou rumělkou dařit. Onehdy, cestou k obchodníkovi s pergamenem v Cheapside, jsem viděla na šibenici pověšenou mrtvou kočku. Někdo ji oblékl do napodobeniny kardinálského hávu. Po šesti letech otevřené reformace za vlády mladičkého krále Eduarda snad nečekají, že se jim podaří zatlačit Anglii zpátky ke katolické víře tak hladce, to tedy ne. Lidé nejsou zas tak poddajní. Začínám už i věřit, že ti, kdo se báli, že si se Španělem najde k našim břehům cestu také inkvizice, se bohužel nemýlili. Nad celým městem visí skoro hmatatelný strach, možná už kdekdo lituje, že upřednostnil Marii Tudorovnu, tehdy, když ještě byla možnost se rozhodnout, možná už litují, že svrhli Janu Greyovou.

Angličané teď hledají jakoukoli jinou cestičku, obávají se, aby se nestali jen přívěskem katolického Španělska. Šeptem se mezi lidmi nese jak jméno Alžběty, tak i Kateřiny Greyové. Našlo by se nemálo takových, kteří by jednu z těch dvou dívek uvítali na trůnu klidně hned zítra. Není divu, že Frances nemůže spát samými obavami. Kdybych jí aspoň mohla nějak hmatatelně pomoci. Král má v úmyslu provdat Alžbětu za svého bratrance, vévodu savojského, takže by ji spolehlivě odklidil do Evropy. Alžběta se ovšem brání a zdá se, že její vůle je mocnější než celá královská rada dohromady, a tak trčí ve Woodstocku, kde nic víc nehrozí a jen ji nepřetržitě sledují něčí oči. Dokud bude Alžběta stát nohama v této říši a nebude provdaná, hrozí menší nebezpečí Kateřině. A ten katolický dědic, kterého nosí královna pod srdcem, by Greyovy taky mohl ještě zachránit, zvlášť pokud to bude chlapec. Levina v duchu počítala: šest měsíců po svatbě – to už bude dítě určitě někde na půl cestě na svět. Odložila rumělku a otřela štětec o hadřík.

Kardinál měl prsty na rukou lehce zaťaté – jejich kotníky mu zežloutly jako vyloupané ořechy. Levina se znovu zadívala na ty vyhýbavé oči, jak se brání přímému pohledu. Co se asi skrývá pod tou bujnou bradou, za puklinou růžových rtů? Vzala tenký štětec, že se pustí do podoby vlasů, hrubých a hnědých jako koňské žíně, v nichž tu a tam prosvítala stříbrná nit. To se pokouším nalézt pravdu v detailech. Často přemýšlím o volnějším stylu, jak bych raději tvořila dojem z nějaké scény nebo osoby než co nejvěrněji napodobovat titěrnosti. Často jsme o tom kdysi diskutovali s otcem, o tom, jak ve skutečných výjevech existuje něco, nějaká podstata, snad pohyb, co nelze zachytit. A já si myslím, že když se snažím vystihnout podobu, musím do obrazu zachytit nejen to, co je viditelné, ale i to skryté.

Místnost náhle potemněla, a když se Levina otočila k oknu, viděla, že oblohu pokrývají těžké dešťové mraky. Nebylo divu, že světla a stíny na kardinálově postavě pohasly a jeho tváři dodaly nezdravý, našedlý nádech. Přistihla se, že přemýšlí o tom, jak je dobře, že se déšť nespustil už dopoledne, protože ten chudák na hranici by umíral mnohem déle, kdyby bylo dřevo provlhlé… Bože, čím se to zabývám. Na tom přece není vůbec nic dobrého, je to jen nepatrně lepší.

„Obávám se, že už není dost světla, Vaše Milosti,“ řekla. „Směla bych vás požádat ještě tak o hodinku vašeho času zase zítra?“

Kardinál se na ni konečně podíval a se slovy „Ukažte mi to“ namířil prst na obraz. Levina obvykle svoje díla nikomu před dokončením neukazovala, ani těm, kdo jí seděli modelem, pokud je ovšem dobře neznala, ale kardinálův tón jí jaksi nedovolil odmítnout, a tak sundala obraz ze stojanu. Nebyl velký, na výšku měl tak nanejvýš stopu. Levina jej opatrně držela za okraje, aby nerozmazala ještě mokrou malbu, a natočila jej kardinálovi před tvář. Jeho Milost natáhla krk dopředu. „Blíž,“ řekl, jako by dával příkaz psovi. Levina popošla blíž k němu, až ucítila pach kadidla, kterým mu čpěl šat. Z takové blízkosti lépe rozpoznávala i vyzáblost jeho rysů. Pole si obraz chvíli mlčky prohlížel, tvářil se spokojeně, a jí se ulevilo, protože se nesnažila jeho podobu vylepšit, jak to občas u některých lidí dělala. Potom kardinál natáhl ruku a namířil prst na namalované vousy. „Takový detail,“ zabručel si spíš jen sám pro sebe. Jak ale promluvil, neodhadl dobře vzdálenost, pohnul rukou a sjel špičkou prstu právě po těch obdivovaných detailech jednotlivých vousů, nad kterými Levina právě strávila dobrou hodinu úmorné práce. „Ouha… já…, nechtěl jsem…“ Zdálo se, že vůbec neví, jak se omluvit, i když byl zjevně ve velkých rozpacích nad vlastní nešikovností. Na kratičký okamžik to byl jen stárnoucí člověk a Levině se zdálo, že to, co zahlédla v jeho očích, snad nakonec mohla být i laskavost.

„To se dá lehce opravit, Vaše Milosti,“ řekla a podala mu hadřík, aby si mohl otřít šmouhu na prstu. Sama začala čistit štětce, většinu barvy z nich vytřela dalším kusem plátna, pak vytáhla zátku z lahvičky s lihem. Začaly ji z toho pálit oči a štiplavá vůně se nesla celým sálem. Koutkem oka viděla, jak kardinál Pole luskl prsty na svoje páže. Snažila se ho přistihnout ve chvíli, kdy netušil, že ho pozoruje, protože doufala, že se tak spíš odhalí něco víc z jeho osobnosti, než co jen příležitostně probleskne zpod pečlivě udržované a naleštěné slupky. Když mu chlapec pomáhal vstát z křesla, Pole připomínal stará vrata vrzající v pantech, tedy v kolenou zachvácených dnou. Společně zamířili ke dveřím a kardinál se o chlapce ztěžka opíral. Levina podřepla do hlubokého pukrlete, když procházeli kolem ní, a kardinál ji překvapil slovy: „Vy máte požehnaný dar, paní Teerlingová. To je znamení, že Bůh vás miluje.“

„Jsem vám za ta slova velmi vděčná, Vaše Milosti.“ Teď si zjevně všiml – ano sotva znatelně pokývl na souhlas –, že mám u pasu pověšený růženec. Je prastarý, po babičce, a dřevěné korálky jsou dlouholetým používáním značně odřené. Pan kardinál si asi myslí, že je to jen moje horlivá víra – každý tady něco předstírá, tak či onak.

„Královna by vás mohla přijmout mezi svoje dvorní dámy,“ řekl kardinál.

„Na takovou poctu bych ani nepomyslela, Vaše Milosti, nejsem na to dost urozená.“

„Hm, urozená,“ zopakoval on zamyšleně. „Je mnoho velmi urozených dam, které se neumějí chovat zdaleka tak vybraně.“ Odmlčel se, hleděl na ni a pak dodal: „Královna by potřebovala mít kolem sebe víc takových, jako jste vy.“ Shýbl se a pohladil krátce Hera za ušima, čímž si Levinu na okamžik zcela získal. Pak se otočil a odcházel, pořád se při tom opíral o páže. To jsem zvědavá, jestli mě bude tak vychvalovat, až zjistí, jak blízko mám k rodu Greyů, přemýšlela Levina. Možná že nyní, když už jsou Greyovi skoro vyhlazení a Frances s děvčaty budí přesvědčivý dojem, že se poslušně vrátily ke stádu, tak by to naopak nemuselo být takovou nevýhodou jako dřív.

Chvíli po kardinálově odchodu se objevila Kateřina Greyová a zůstala váhavě přešlapovat u dveří. Oční víčka měla trochu napuchlá a v ruce mačkala kapesník. Už dlouho si všímám, že to děvče stále ještě pláče po tom Pembrokeovic mládenci. Sama jsem se snažila vybavit si, jaké to kdysi bylo, plakat pro ztracenou lásku, ale ten pocit už se dá jen těžko přivolat – a já jsem vlastně nikdy žádným velikým citům moc nepodléhala. Zato Kateřina jimi doslova překypuje.

„Co pro vás mohu udělat, Kateřino?“ zeptala se Levina.

„To je kardinál,“ řekla Kateřina, dívala se na nedokončený obraz. „Ten ale vypadá zasmušile.“

„Ve skutečnosti vám snad zasmušilý nepřipadá?“

„Asi ano, když o tom tak přemýšlím. To musí být tím věčným modlením.“ Dívka vzala do ruky jednu z nádobek s pigmenty, otevřela ji a naklonila ke světlu, aby do ní lépe viděla. „Jak se jmenuje tahle barva?“

„To je zinková žluť,“ řekla Levina.

„Je jako citron. Taková veselá barva.“ Obličej se jí při těch slovech začal krabatit.

„Pojďte sem, Kateřino.“ Levina rozpřáhla ruce a dívka se ochotně nechala obejmout. „Však budou jiní,“ šeptala jí malířka a hladila ji po vlasech.

„Jenomže mě to tak bolí. Připadám si jako ty panny v básních, mám srdce puklé vedví.“

Nejraději bych jí řekla, že to přejde, že jednou se na ten dnešní den ohlédne a nebude to skoro nic znamenat, jenže vím, že Kateřina by mi stejně nevěřila, protože její city jsou vždycky hluboké a zarputilé. A tak ji jen dál tiše objímala, dokud Kateřina neřekla: „Ptala se po vás Maman.“

Frances byla ve své komnatě se švadlenou, obě zabrané do prohlížení několika rolí látek opřených o zeď.

„Vinko, ma chère,“ usmála se přívětivě, „tak ráda vás vidím. Nikdo nerozumí barvám líp než vy. Marie potřebuje nové šaty na svatbu své sestřenky Markéty.“

Levina si všimla, jak Kateřině ztuhl obličej při zmínce o svatbě – nepřekvapuje to, vzhledem k tomu, jak ji samotnou odervali od jejího mladého manžela. Frances vzala ze stolu vzorek sytě růžového damašku spolu s ústřižkem hořčicově žlutého hedvábí. „Co byste řekla na tuhle kombinaci?“

„Myslím, že mají příliš podobný tón, to hedvábí by se mi víc líbilo s tímhle,“ ukázala Levina na roli tmavomodrého sametu. „A taky jí to bude líp slušet k barvě vlasů a pleti.“

„Máte pravdu, vy máte vždycky pravdu.“ Frances se obrátila ke švadleně a začala jí udělovat pokyny: šaty mají mít vpředu vsazené hedvábí a vysoký sametový límec. Vysvětlovala dopodrobna, jak nejlépe zamaskovat Mariinu vadu tím, že vzadu budou švy šikmé a límec na šíji vyztužený, a že mají mít také nevelký škrobený krejzlík, aby se trochu skryla hrbatá ramena. „Nejlepší by bylo, kdybyste si ji mohla pořádně proměřit, ale ona je teď u královny a já nevím, kdy jindy bude mít čas. Tak si vezměte jako předlohu tohle,“ podala Frances švadleně jedny Mariiny starší šaty.

„Božíčku, vždyť ty jsou jako na panenku,“ vyjekla švadlena a Frances po ní hned střelila ostrým pohledem. „Odpusťte, mylady, já jen –“

„No dobře,“ přerušila její omluvy Frances a ostentativně se otočila na druhou stranu, k dceři. „Kateřino, neměla bys také být v královniných komnatách, avec ta soeur?“ A Levině řekla: „Pojďme se projít, než si to tady paní Partridgeová sbalí a odnese. Máme spolu o čem diskutovat, viďte?“

Chudák paní Partridgeová pobíhala spěšně kolem a celá se krčila v té atmosféře Francesiny přísnosti a věcnosti. Frances uměla nahánět strach, když ji někdo příliš neznal, lidé se někdy nechají odradit už jen jejím postavením, běželo Levině hlavou, ale pravda je, že Frances se chová trochu kamenně, což zakrývá její laskavost a loajalitu, a jsem asi jedna z mála lidí, kteří kdy měli příležitost zjistit, co pod povrchem je.

Frances mi podávala šál z veverčích kožešinek. Venku je zima, jenže na galerii se to hemží zvědavýma ušima. „Nebude vám to vadit, Vinko?“

„Ráda si na chvíli vyjdu na čerstvý vzduch,“ řekla Levina a obě se zahalily do svých kožešin.

„Je peux imaginer…, tak vy malujete toho člověka. S ním se v jedné místnosti asi těžko dýchá, že?“

„Není to lehké,“ připustila Levina. „Ale já jsem přesvědčená, že má i jiné stránky než jen ty, které jsou na něm vidět.“

„To pochybuji,“ ušklíbla se Frances. „Takoví lidé jako Pole jsou tím svým fanatismem prorostlí skrz naskrz. Odmlčela se na chvíli. „Zdá se, že královna je s ním spokojená, ale není divu, vždyť to právě on dovlekl Anglii zpátky papeži k nohám.“

Šly ven zadem, po úzkém točitém schodišti, které vedlo z jejich komnat ke vchodu ve východním křídle. Na nádvoří právě přijel posel, byl celý pocákaný blátem, seskočil z koně, hodil otěže podkonímu a už bral schody po třech. To by mě zajímalo, co veze za zprávy, pomyslela si Levina, asi to bude něco v souvislosti s císařovou válkou s Francouzi. Král se celý třese, aby taky mohl svůj meč zmáčet nepřátelskou krví, ale královna prý chce, aby tu zůstal, dokud se nenarodí jejich potomek.

Stromy v sadu se temně rýsovaly proti únorové obloze připomínající hustou kaši. Polovinu trávníku poničili krtci a obě ženy si musely hledat cestu mezi hromádkami hlíny. Levina cítila, jak jí pomalu, ale jistě provlhají střevíce. Došly k altánu. Byl z jedné strany otevřený, skýtal výhled na palác a na vrcholku střechy měl holubník. Za lepšího počasí si tu různí lidé často dávali schůzky, když kolem voněly květiny a holoubci jim pěli hudlavou serenádu. Dnes to tu ovšem bylo cítit spíš ledovou zatuchlinou a taky trochu starou močí, ale nebylo to tak hrozné, aby to přítelkyně donutilo hledat si jiné místo. Usadily se na studené lavici. Po zemi se válela spousta bílých peříček – tady musela jednoho z opeřených obyvatel dostat liška.

„Ráda se odsud odstěhuji,“ vzdychla Frances. „Někdy mám pocit, že mě ty zdejší zdi tlačí čím dál víc.“ Levina se na ni zadívala. Je hubená a bledá, pod očima má kruhy tmavé jako modřiny.

„A kdy se tedy budete vdávat?“

„Doufám, že na jaře. Je to už rok, co vévodu…“

Levina přikývla, chápala, že bylo potřeba zachovat obvyklou dobu smutku od popravy manžela, než se provdá za někoho dalšího.

„Bude to jen taková tichá svatba.“

„A z vás bude paní Stokesová.“ Zasmály se tomu obě, věděly, že i když Frances ztratí svou pozici u dvora, když bude provdaná za obyčejného člověka, stejně ji budou všichni dál považovat za vévodkyni ze Suffolku a nejbližší královninu sestřenici.

„Kdekdo si myslí, že mu jde o můj majetek, jenže co se mě týče, může si klidně vzít všechno, co zbylo – není to vysoká cena za to, že se vymaním z tohohle šílenství.“ Pousmála se a Levina zahlédla v její tváři prchavou vzpomínku na Janu.

„Děvčata půjdou s vámi?“

„O tom jsem právě chtěla mluvit, Vinko,“ řekla Frances. „Královna prohlásila, že je chce mít u dvora, tedy rozhodně aspoň Kateřinu.“

„Bojí se dalšího povstání,“ zamyslela se Levina nahlas. „Bojí se, že reformační frakce bude chtít Kateřinu dosadit na trůn.“ Představila si – jako ostatně dost často – Kateřinu jako královnu. Pořád je to hrozně divné pomyšlení, jenomže většinu vlivných lidí zajímá na každé princezně jen podíl královské krve a plodné lůno.

„Ale ne, díky tomu očekávanému dítěti se přece královna cítí v bezpečí, i když… ano, asi máte pravdu.“ Frances zatínala pěsti v klíně. „Moc o tom nemluvila, a to je určitě ten důvod.“

„Obecně se věří, že se Kateřina navrátila zpátky ke katolické víře, viďte?“

„Ano, grâce à Dieu, má se za to, že my všichni Greyovi jsme nyní dobří papeženci. Ale víte, jak to chodí.“ Dobře vím, jak to chodí, pomyslela si Levina. „Přesvědčila jsem ji alespoň, že si s sebou vezmu Marii,“ pokračovala Frances. „Tu nepovažuje nikdo za nebezpečnou, takže se mnou odjede na Beaumanor a jen občas zavítá ke dvoru na návštěvu. A Kateřina dostane svoje vlastní komnaty.“

„Takže už nebude spolu s ostatními pod bedlivým dozorem paní Poyntzové.“ To tedy nevím, jestli je moudré dopřát zrovna Kateřině tolik volnosti.

„Já vím. Je to velká čest.“

„Ale spíš prokletí než požehnání, řekla bych.“

Frances přikývla. „Dohlédnete na ni, Vinko? Obávám se, že beze mne se dostane do bůhvíjakých potíží. Když ona je tak impulzivní.“

„Jistěže ano. Víte, že vaše dcery jsou jako moje rodina. Budu se ke Kateřině chovat, jako by byla má vlastní.“

„Celá ta nešťastná záležitost s tím mladým Herbertem… I Pembroke za mnou přišel a pustil se do mě.“

„Ach jéje,“ vzdychla Levina. Všem běhá mráz po zádech, když se něco nelíbí Pembrokeovi.

„Poslal raději syna pryč. Stejně nejspíš brzy odjede do války s Francouzi, takže bude spolehlivě z Kateřinina dosahu. Musím se zamyslet nad nějakým jiným adeptem na manžela, i když nyní asi bude dost těžké najít někoho, komu nebude vadit, že spojí svoje jméno s rodem Greyů.“

Levina přemýšlela o Harrym Herbertovi. Určitě není starší než Marcus, pořád víc kluk než dospělý chlap. Je na tom stejně jako všichni tihle mládenci, synové anglických dvořanů, kteří se cvičí, aby mohli jít bojovat v císařově válce. Občas je vídám na kolbišti, rvou se neškodně jako štěňata, všemu se smějí, tváře mají ještě holé, jsou nedospěle nemotorní, zkoušejí si hrdý krok jako nové šaty. Nemůžu snést pomyšlení na ty hrůzy, které zakrátko ve válce uvidí a zažijí, jak budou trpět. „Postarám se, aby se vaše Kateřina do žádných potíží nedostala, Frances. Slibuji vám to.“ Dívala se při řeči své přítelkyni přímo do očí, aby svým slovům ještě dodala váhu.

„Je tu ovšem ještě jedna věc,“ řekla Frances tišším hlasem, i když v okolí rozhodně nikdo nebyl. Vytáhla z rukávu složený list papíru a podala jej Levině. „Přečtěte si to.“

„Co to je?“ Levina papír rozložila a očima přelétla text psaný pečlivým písmem. Poslala jsem ti knihu, má milá sestro Kateřino, která, ač není zrovna zlatem zdobená pro potěchu oka, je svým obsahem cennější než všechny drahokamy na světě… „To je ten dopis od Jany.“ Naučí tě, jak žít a jak zemřít. Levině nechtěně vytanula na mysli vzpomínka na ten moment, kdy Jana poslepu tápala po popravčím špalku, na ten prudce vystříknuvší rudý proud. „Ach, Frances.“ Málem vzlykla.

„Opsala jsem jej z Janina řeckého Nového zákona.“ Frances chvíli mlčela. „O něco vás požádám, Vinko, ale chci, abyste věděla, že to můžete odmítnout. Nebudu vás za to odsuzovat. Vaše přátelství je mi velmi drahé.“

„Jen mluvte, Frances.“

„Mohla byste to nějakým způsobem dopravit do Brugg? Třeba ukryté v nějakém balíčku pro vaše příbuzné. Tam by mi to mohl někdo vyzvednout a poslat dál do Ženevy. V Ženevě totiž žije jistý člověk, pan Foxe, který to nechá vytisknout.“

Levinu přemohly emoce, takže dokázala jen mlčky přikývnout.

„Vinko, merci. Z celého srdce vám děkuji.“ Přitáhla si přítelkyni k sobě a objala ji. „Já nedopustím, aby se na Janu zapomnělo. Jana bude zářit jako paprsek světla nové víry. Katolíci mají svou Pannu Marii a reformovaná církev bude mít mučednici Janu Greyovou. Sama promluvit nemohu, ale Janin hlas bude z hrobu zpívat.“

Levina papír pečlivě složila a zasunula si jej za živůtek. Ať je to pro mě riziko, jaké chce, pro Frances to ráda udělám, ostatně i já nutně potřebuji najít něco, co by smrti té nešťastné dívčiny dalo aspoň nějaký smysl.

Duben 1555,

Hampton Court

Kateřina

„Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert.“ Žmoulala jsem v prstech ten kousek šedé stužky, je už roztřepená skoro na cucky a já jsem Harryho neviděla zase už několik měsíců, ani žádný dopis mi od něj nepřišel. Schovala jsem stužku zpátky a krotila myšlenky. Jestli si dovolím myslet na něj jen o něco déle, zase se rozpláču, a to se mi teprve v poslední době konečně daří trochu se ovládat.

Je tady teď Alžběta, díkybohu, protože se už všichni můžeme zbláznit nudou při čekání, až se královně narodí dítě, a zdá se, že se mu na svět zatím nějak nechce. Netančí se, nehraje se, královna jen polehává na loži a my musíme každý den jen v tichosti sedět kolem. Dokonce i když je hezky a my bychom se mohly projíždět na koních nebo procházet v parcích, musíme dál trčet v téhle zšeřelé ložnici a napínat oči jako večer při svíčkách, a při tom musíme vyšívat praporec, který bude vlát nad kolébkou, anebo se aspoň modlit za šťastné narození malého prince.

Ale když je tu Alžběta, tak máme aspoň o čem mluvit: o tom, jak sám král trval na tom, aby přijela ke dvoru, jak cestovala z Woodstocku v hrozném větru a musela se co chvíli schovat za živý plot, aby si narovnala kápi, kterou jí to povětří strhávalo z hlavy, jak se cestou osypala vyrážkou, až z toho celá opuchla a musela pokračovat nějakou dobu v nosítkách, se kterými družina neujela za den víc než půl tuctu mil, a když přijela na předměstí Londýna, celá v bílém a obklopená družinou dvou set jezdců, vyšly jí v ústrety nespočetné davy lidí. Když se o tom doslechla královna, musely jsme ji obléci do těch nejhonosnějších volných šatů a pak dlouhou dobu stála venku na balkoně, aby všichni viděli její veliké břicho.

Je to celé hra trumfů: Alžběta vyložila svou nejlepší kartu a královna má ještě lepší, protože co může být lepšího než královský potomek? Ale nyní se zdá, že královně se už hrát nechce: odmítá udělit své sestře audienci. A navíc Alžběta nesmí ze svých komnat ven. Ale má lepší bydlení než já, i když já na tom nejsem vůbec špatně – mám výhled přímo do parku. Bez svolení za Alžbětou ani nikdo nemůže na návštěvu a sestřenka Markéta by se s naší opěvovanou sestřenicí už strašně ráda seznámila, je z jejího domácího vězení zoufalá. Já se tvářím, že je mi to jedno, ale ve skutečnosti jsem na Alžbětu zvědavá zrovna tak jako sestřenka Markéta, protože jsem ji zatím viděla jen zpovzdálí.

„Já nevím, proč bychom za ní nemohly prostě jen tak zajít,“ řekla jsem Markétě.

„Ty nevíš?“ zděsila se. „Protože to zakázala královna, Kateřino.“

„Bojíš se?“ řekla jsem schválně, protože vím, že sestřenka Markéta naprosto nesnese, aby si o ní někdo myslel, že je bojácná.

„Jistě že ne,“ pohodila hlavou.

„Tak pojď se mnou.“

Markéta maličko zaváhala, je vidět, že má na to jiný názor, ale nechala se zahnat do kouta a nemůže z něj ven. „Samozřejmě,“ prohlásila s výrazem, který o žádné samozřejmosti nesvědčil.

Vzala jsem ji tedy za ruku a vedla do západního křídla, kde je Alžběta ubytovaná. U dveří stála dvojice strážných a já jsem naštěstí jednoho z nich poznala, býval jednu dobu panošem u mého otce, ještě v Bradgate.

„Humphreyi?“ usmála jsem se na něj.

„Mylady,“ pokývl hlavou na pozdrav on, protože klanět se stráže nesmějí, aby jim nic neuniklo. Tváře mu zrudly, jako když plátno nasákne vínem, takže jsem věděla, že můj úsměv zabral. Letmo jsem se dotkla prsty jeho paže. Začervenal se ještě víc. Jeho druh byl na rozpacích ještě víc než samotný Humphrey, tihle lidé jsou zvyklí spíš na to, že dívky jako já je vůbec nevnímají. Jenže na něj zase upírala oči sestřenka Markéta, a to déle, než by se slušelo, byly jsme zkrátka dobře sehrané.

„Umíte udržet tajemství, Humphreyi?“ zeptala jsem se.

„Jestli je to vaše tajemství, mylady, pak je u mě v naprostém bezpečí.“

„Výborně,“ usmívala jsem se dál. „Takže nás tedy pustíte k lady Alžbětě a nikomu o tom neřeknete.“

„Ale mylady…,“ nadechl se Humphrey.

„Humphreyi,“ naklonila jsem trochu vyčítavě hlavu a mrkla řasami, „doufám, že mě nehodláte zklamat.“

„Radši bych zemřel, než bych vás zklamal, mylady.“ Mám pocit, že v tom jeho prohlášení bylo i zrnko pravdy. „Jenže lady Alžběta má právě návštěvu.“

Sotva to dořekl, ozvalo se zevnitř rázné klepání na dveře. Rychle jsme s Markétou odcupitaly do okenního výklenku. S potlačovaným smíchem jsem otevřela jedno křídlo a obě jsme se vyklonily ven, jako by nás nesmírně zaujal výhled na pastvinu, kde si na jarní trávě pochutnávalo několik březích klisen.

Dveře se rozletěly a já jsem koutkem oka zhlédla biskupa Gardinera a mého strýce Arundela, jak vycházejí ven v doprovodu dvou dalších mužů. Ty od vidění také znám, ale nevzpomenu si, jak se jmenují. Věděla jsem ale, že jsou to všichni členové královské rady.

„… nemožné stvoření,“ říkal právě strýc Arundel. To asi mluvil o Alžbětě. Přiblížili se k nám, takže jsme obě odstoupily od okna a udělaly jsme zdvořilé pukrle.

„A podívejme, mé neteře,“ řekl Arundel a otočil se k jednomu ze společníků, jehož jméno mi právě naskočilo, říkají mu Shrewsbury. „Jakže se podle vás obecně nazývají ženské příbuzné?“

„Kdyby šlo o manželky, řekl bych ‚břímě‘,“ zavtipkoval dotázaný. „Ale jelikož jsou tyhle dvě dámy tak krásné, půjde pravděpodobně o duet.“ Oba se tomu zasmáli. Gardiner a ten poslední chlapík netrpělivě přešlapovali, jako by měli na práci důležitější věci než zabíjet čas s dvorními kráskami.

„A co vlastně v tomto křídle paláce pohledáváte, milé dámy?“ zeptal se Arundel.

Bála jsem se, že nás prozradí Markétin provinilý výraz, a tak jsem rychle řekla: „Díváme se na královninu kobylku, že už se jí narodilo to hříbě. Tohle je jediné okno v celém paláci, odkud je výhled na pastvinu.“

Ti dva se vyklonili z okna a já jsem ukázala tam, kde se popásala jedna z klisen, která mohla patřit královně zrovna tak jako kterákoliv jiná a kolem které se na nejistých nožkách motalo malinké hříbě.

„To je pěkné,“ řekl Shrewsbury.

„To je,“ přikývl Arundel. „Doufejme, že Její Výsost bude příkladu své klisny vbrzku následovat.“

V to doufáme všichni, protože to miminko už má velké zpoždění a královna má z toho nekonečného čekání a nepohodlí dost mizernou náladu. Porodní báby už říkají, že je to celé asi špatně spočítané – kdo ví, já o porodech skoro nic nevím, i když tak trochu vím, jak žena k dítěti přijde, nebo spíš jak to udělat, aby nepřišla, protože starší děvčata si o takových věcech večer často šuškají.

Gardiner si hlasitě odkašlal a všichni odešli. Odtáhla jsem Markétu za rukáv zpátky ke dveřím, kde stál ten tvárný Humphrey. Už stačil jediný další úsměv a dveře se nám pootevřely právě jen natolik, abychom mohly vklouznout dovnitř.

Vešly jsme tak tiše, že skupinka dam v protějším rohu místnosti si nás ani nevšimla. Žádnou z nich jsem neznala, až na Alžbětu samotnou. Měla na sobě jednoduché černé šaty, což byl velký rozdíl oproti královniným přeparáděným kouskům. Dvě z dam jí právě odvazovaly rukávce a stahovaly jí je přes zápěstí, další jí povolovala stužky na živůtku šatů, a když jí ho sundala, stála tam Alžběta jen v jasně červené kytlici, která podtrhovala bělost její pleti. S tmavýma blýskajícíma se očima, vysokým čepcem ještě na hlavě a s bradou hrdě zvednutou vypadala jako bohyně Athéna z řeckých bájí. Všechny její dámy, i ty nejkrásnější, vedle ní vyhlížely docela obyčejně.

„… si myslí, že budu tak hloupá, abych jim přiznala svou účast na Wyattově povstání,“ říkala právě. „To naopak oni jsou hlupáci, když mě mají za takovou prosťačku. Já nehodlám kráčet ve stopách sestřenky Jany.“

Když vyslovila jméno mé sestry, zajíkla jsem se. Všechny se k nám otočily. Polkla jsem, dokonce i já jsem si připadala v takové společnosti nejistá, všechny byly tak o deset let starší a hleděly na nás tak hrozivě, že jsem měla sto chutí vzít nohy na ramena. Sestřenka Markéta mi svírala ruku s takovou silou, že jsem se bála, že mi zmrtví a upadne. Ale nakonec jsem sebrala odvahu, padla jsem na koleno a byla jsem moc ráda, že mám na sobě svoje nejnovější šaty a perlový náhrdelník naší Maman.

Zdálo se mi, že Alžběta si na mě nepamatuje, a tak jsem řekla: „Má paní, my jsme vaše sestřenice. Já jsem Kateřina Greyová a toto je Markéta Cliffordová, od nedávna lady Strangeová. Přišly jsme vás přivítat na Hampton Courtu.“

Můj úsměv zjevně na žádnou z nich nezapůsobil a ze všech nejmíň na Alžbětu, která se jen bez zájmu zeptala: „Poslala vás moje sestra?“

„Přišly jsme samy od sebe, mylady.“ Stále jsme klečely na jednom koleně a ona pořád nedávala ani sebemenší znamení, že smíme vstát.

„Netuším, proč se domníváte, že bych se měla seznamovat právě s vámi,“ prohlásila, posadila se a vzala do ruky knihu.

Marně jsem pátrala v hlavě po šikovné odpovědi, ale abych řekla pravdu, byla jsem z téhle svojí sestřenky pěkně vyvedená z míry. Alžběta začala netrpělivě bubnovat prsty o desky knihy a její dámy na nás shlížely jako Gorgony.

„Vy pocházíte z rodu zrádců, Kateřino Greyová.“ Bum, bum bum. „Váš otec a sestra byli nedávno popraveni za zradu. Co vás vede k pocitu, že bych s vámi měla najít společnou řeč?“

„Inu, kdo má skleněnou hlavu, měl by si dávat pozor na kamení.“ Vyletělo mi to z úst jako tlustá šeredná ropucha, až to plesklo o podlahu přede mnou, chtěla jsem to honem vzít zpátky, ale už bylo pozdě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve stínu trůnu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.