2015

A nijak nemůžete mezi řečí,

a tak či onak z něho dostat, proč

tak nebezpečně třeští, rozvraceje

výbuchy šílenosti mír svých dnů?

Hamlet, William Shakespeare

1

NEBEZPEČNÁ BESTIE

1

Pohřební vůz s ním houpal jako kolébka.

Hrkavě si to šinul po vesnické silnici, jejíž asfalt byl rozpraskaný a hrbolatý od kořenů. Zdálo se, že jedou několik hodin, ale tohoto muže by nijak nepřekvapilo ani zjištění, že jsou na cestě již celé dny nebo týdny. Konečně zaslechl skřípění špatných brzd a ostrá zatáčka smýkla jeho tělem na stranu. Vyjeli na kvalitní státní silnici a rychle nabírali rychlost.

Muž si otřel tvář do hedvábného štítku všitého do vnitřní strany pytle. Ve tmě ho neviděl, ale dobře si vzpomínal na slova vyšitá černou nití na elegantním žlutém podkladu.

Union Rubber Products

Trenton, NJ 08606

MADE IN USA

Pohladil štítek širokým obličejem a nasál vzduch přes miniaturní otvor, kde zip nedoléhal úplně těsně. Hladká jízda pohřebního vozu ho náhle začala znepokojovat. Připadalo mu, že padá rovnou do pekla – nebo snad do studny, kde zůstane navždy zaklíněn hlavou dolů…

Tato myšlenka v něm probudila palčivou hrůzu z uzavřeného prostoru, která se postupně stávala nesnesitelnou, a tak muž natáhl krk a odhrnul tlusté rty. Popadl vnitřek zipu dlouhými žlutošedými zuby, které připomínaly kočičí drápy, a začal pracně otevírat uzavírací mechanismus. Postupně odepnul zip o centimetr, o dva a pak o pár dalších. Do pytle začal vnikat chladný vzduch prosycený výfukovými zplodinami a muž ho lačně vdechoval. Příliv vzduchu poněkud zmírnil jeho nával klaustrofobie. Muž věděl, že zřízenci, kteří odvážejí mrtvé, říkají pytli, v němž se nyní nacházel, „havarkáč“. Přesto si nedokázal vzpomenout, že by v něm někdy odváželi někoho, kdo zemřel na následky havárie. Osoby v pytli umíraly následkem skoku do schodišťové šachty na oddělení E. Umíraly následkem podřezaných žil na tlustém předloktí. Umíraly s obličejem v záchodové míse a umíraly i tak jako ten chlápek dnes odpoledne – s kusem látky omotaným několikrát kolem krku.

Muž si nevzpomněl na jedinou havárii.

Znovu vycenil zuby a pootevřel zip o dalších dvacet až pětadvacet centimetrů. Z rozepnutého pytle se postupně vynořila jeho kulatá oholená hlava. S odhalenými dásněmi a odulým obličejem vzdáleně připomínal medvěda – na rozdíl od skutečného zvířete však byl lysý a navíc i modrý, neboť jeho hlava měla právě tento nádech.

Když se konečně dokázal rozhlédnout kolem sebe, ke svému zklamání zjistil, že se nenachází ve skutečném pohřebním voze, nýbrž v obyčejné dodávce, která navíc nebyla černá, ale žlutohnědá. Zadní okna nebyla zatřená a muž viděl rozmazané obrysy stromů, dopravních značek, telegrafních sloupů a stodol – výhled mu zkreslovala nejen vysoká rychlost dodávky, ale i zamlžená temnota podzimního večera.

Po pěti minutách se znovu pustil do zipu a snažil se potlačit vztek, že má ruce bezmocně stažené kolem těla. „Ta newjerseyská guma je zatraceně dobrá,“ zamumlal sklíčeně a otevřel havarkáč o dalších deset centimetrů.

Náhle se zamračil. Co to je za zvuk?

Hudba! Přicházela z předního sedadla odděleného od zadního prostoru černou lepenkovou přepážkou. Muž měl vlastně hudbu docela rád, ale některé melodie ho značně rozčilovaly. A skladba, kterou slyšel nyní – lehká countryová melodie –, v něm z nějakého důvodu vyvolávala návaly neklidu.

Jak já ten pytel nenávidím! pomyslel si. Je zatraceně těsný.

A pak mu došlo, že v něm není sám. Tím to bylo – pytel byl naplněn dušemi z bezpočtu zubožených a domlácených těl. Dušemi lidí, kteří se vrhli ze schodiště, utopili se nebo si podřezali žíly.

Muž měl pocit, že ho ty duše nenávidí – že dobře vědí, že je pouhý podvodník, a chtějí ho proto zaživa a navždy pohřbít v těsném gumovém pytli. S těmito myšlenkami ho přemohl první skutečný nával paniky – syrové, průzračné a chladné. Na kůži mu vyrazil pot a do očí se mu vedraly slzy. Prudce vystrčil hlavu z otvoru v pytli, cukavými pohyby začal vysunovat ruce co nejvíce vzhůru, bušil jimi do tlusté gumy a současně kopal bosýma nohama. Kořenem nosu silně udeřil do zipu, který vyjel z drážky a zasekl se.

Michael Hrubek začal křičet.

Hudba ustala a vystřídalo ji zmatené mumlání. Vůz sebou šku bl na stranu jako letadlo v bočním větru.

Hrubek vymrštil trup vzhůru, nechal ho poklesnout a začal se opakovaně vzpínat ve snaze prodrat se nějakým způsobem ven z malého otvoru ve vaku. Svaly na mohutném krku se mu změnily v tlusté napjaté provazce a oči se mu vypoulily z důlků. Hrubek chvíli křičel, pak se rozplakal a znovu začal křičet. Malé okénko v černé přepážce se prudce otevřelo a do zadní části dodávky nakoukly dvě vytřeštěné oči. Hrubeka však nyní zcela ovládala hrůza, takže zřízence neviděl a neslyšel ani jeho hysterický křik: „Zastav! Zastav to auto. Panebože, zastav!“

Dodávka kodrcavě zajela ke štěrkové krajnici a zvedla za sebou oblak prachu. Oba zřízenci v pastelově zelených kombinézách vyskočili, rozběhli se k zadním dveřím vozu a jeden z nich je zprudka otevřel. Nad Hrubekovou hlavou se rozsvítilo nepatrné žluté světlo, které ho ještě více vyděsilo, takže se dal znovu do úpěnlivého křiku.

„Sakra, on není mrtvej,“ řekl mladší zřízenec.

„Jakýpak ,není mrtvej‘?! Vždy je to normální útěk! Uhni.“

Hrubek se znovu pustil do křiku a křečovitě se předklonil. Na modré lebce a krku se mu rýsovaly tlusté žíly a chvějící se provazce šlach. V koutcích úst měl kuličky pěny a krve. Oba zřízenci si současně pomysleli – a upřímně řečeno i doufali –, že muže každou chvíli sklátí mrtvice.

„Uklidni se, člověče!“ vyštěkl mladší z nich.

„Takhle si to děláš jen těžší!“ zaječel jeho kolega a beze stopy vyhrožování či obviňování dodal: „Prostě jsme tě vyhmátli, tak se uklidni. Vracíme se zpátky.“

Z Hrubekova hrdla se vydral neskutečný řev. Jakoby pouhou silou tohoto zvuku zip náhle povolil a kovové zuby se rozlétly na všechny strany jako kulky z brokovnice. Vzlykající Hrubek se prudce nadechl, vymrštil se kupředu, vykutálel se ze zadních dveří a přikrčil se k zemi. Kromě bílých trenýrek byl úplně nahý. Aniž by si všímal zřízenců, kteří před ním uskočili, opřel si hlavu o vlastní pokroucený odraz v poďobaném chromovém nárazníku dodávky.

„Tak to by stačilo!“ zahřímal mladší zřízenec. Když si Hrubek místo odpovědi pouze třel obličej o nárazník a plakal, zvedl zřízenec dubový klacek, dvakrát delší než baseballová pálka, a výhrůžně jím na Hrubeka zamával.

„Ne,“ zarazil ho druhý zřízenec, ale ten mladší přesto udeřil Hrubeka do mohutných nahých ramenou, jako by odpaloval baseballový míček. Klacek se od Hrubekova těla odrazil prakticky bez jediného zvuku a zdálo se, že si Hrubek rány ani nevšiml. Zřízenec znovu sevřel klacek. „Hajzl.“

Jeho kolega však zbraň zachytil. „Ne. To není naše práce.“

Hrubek se postavil a se vzedmutým hrudníkem se otočil čelem k zřízencům. Oba zřízenci ustoupili, avšak Hrubek proti nim nevyrazil. Místo toho si oba muže chvíli vyčerpaně a zkoumavě prohlížel, pak se znovu sesunul k zemi a začal se škrábat pryč. Postupně se odkutálel do trávy vedle silnice a jako by vůbec nevěnoval pozornost chladné podzimní rose, která mu máčela tělo.

Z jeho masitého hrdla se vydralo silné zakňučení.

Zřízenci vyrazili zpátky k dodávce, a aniž by zabouchli zadní dveře, naskočili dovnitř. Dodávka se prudce rozjela a zasypala Hrubeka kamínky a hlínou. Strnulý Hrubek však spršku téměř necítil a pouze nehnutě ležel na boku a lokal chladný vzduch, jenž páchl hlínou, výkaly, krví a vazelínou. Sledoval, jak dodávka mizí v namodralém kouři linoucím se od pneumatik, a byl nesmírně vděčný, že už jsou ti chlapi pryč a že s sebou odvezli i ten příšerný pytel z newjerseyské gumy, plný přízračných nájemníků.

Po několika minutách utichla panika v pouhou palčivou vzpomínku, poté v temnou myšlenku a nakonec byla téměř zapomenuta. Hrubek se vztyčil do stodevadesáticentimetrové výšky a zůstal jen tak stát, lysý a modrý jako bluma. Nato utrhl trs trávy a otřel si ústa a bradu. Rozhlédl se kolem sebe a začal zkoumat okolní krajinu. Silnice se táhla prostředkem hlubokého údolí a po obou stranách širokého asfaltu se tyčila skalnatá úbočí. Mnoho mil západně odtud – ve směru, z něhož přijela dodávka – se kdesi v temnotách ztrácela nemocnice. Přímo před Hrubekem se pak třpytila vzdálená světla domů.

Jako zvíře vypuštěné ze zajetí začal Hrubek kroužit v nemotorném a obezřetném oblouku a přemítat, kterým směrem by se měl vydat.

A pak, podoben živočichu, jenž zavětřil stopu, se obrátil ke světlům na východě a rozběhl se s téměř zlověstnou elegancí a rychlostí.

2

Nebe nad nimi postupně změnilo barvu z ocelově šedé v uhlově černou.

„Co je to? Támhle.“ Žena ukázala na seskupení hvězd nad vzdálenými vrcholky olší, dubů a občasných břízek, které lemovaly hranici jejich pozemku.

Muž sedící vedle ní zpozorněl a odložil brýle na stůl. „Nejsem si jistý.“

„Vsadím se, že Kasiopea.“ Ženiny oči sklouzly od souhvězdí k velkému státnímu parku, který od jejich novoanglického pozemku dělilo pouze inkoustově černé jezero.

„Možná.“

Již hodinu seděli v dlážděném altánu a nechali se zahřívat lahví vína a nezvykle příjemným listopadovým vzduchem. Tváře jim osvětlovala jediná svíčka zasazená do modrého svícnu a všude kolem nich se vznášel zralý a přesládlý zápach tlejícího listí. V okruhu osmi set metrů nebydleli žádní sousedé, ale oni spolu přesto hovořili šeptem.

„Necítíš tady někdy,“ zeptala se žena pomalu, „ještě pořád matčinu přítomnost?“

Muž se zasmál. „Ty víš, jaký mám názor na duchy. Museli by být nazí, ne? Šaty přece duši nemají.“

Žena pohlédla jeho směrem. Šedé vlasy a hnědé kalhoty byly to jediné, co bylo z jejího manžela v prohlubující se noci vidět (a žena si uvědomila, že právě on teď ze všeho nejvíce vypadá jako duch). „Já vím, že duchové neexistují. Tak jsem to nemyslela.“ Zvedla láhev nejjemnějšího kalifornského chardonnay a dolila si další skleničku. Přitom špatně odhadla vzdálenost, hrdlo lahve hlasitě cinklo o skleničku a oba je vylekalo.

„Děje se snad něco?“ zeptal se manžel, aniž by spustil oči z hvězd.

„Ne, vůbec nic.“

Lisbonne Atchesonová si nepřítomně zajela dlouhýma, zarudlýma a vrásčitýma rukama do krátkých světlých vlasů, upravila si zbloudilé pramínky, ale přitom je nechala stejně rozcuchané jako předtím. Rozmařile si protáhla pružné čtyřicetileté tělo a krátce se ohlédla k dvoupatrovému koloniálnímu domu za sebou. Po chvíli pokračovala: „Chtěla jsem říct, že máma… Těžko se to vysvětluje.“ Jako učitelka angličtiny však byla vázána pravidlem, že obtížnost formulace není důvodem, proč neformulovat vůbec, a tak to zkusila znovu. „Myslím její ,přítomnost‘. Tohle myslím.“

V tu chvíli svíčka v blankytném svícnu jakoby naschvál zablikala.

„Všechno odvolávám.“ Lis pohlédla do plamene a oba se rozesmáli. „Kolik je hodin?“

„Skoro devět.“

Lis se schoulila v křesílku, přitáhla kolena k sobě a shrnula si dlouhou džínsovou sukni až ke kotníkům. Zpoza lemu jí vyčuhovaly špičky hnědých kovbojských bot se zlatým ozdobným vzorem. Znovu pohlédla na hvězdy a pomyslela si, že její matka by byla rozhodně vhodnou kandidátkou na ducha. Zemřela před pouhými osmi měsíci, když seděla ve starém houpacím křesle a dívala se z altánu, v němž nyní seděla Lis s Owenem. Náhle se tehdy předklonila, jako by ji zaujalo něco v krajině: „Ach ano, samozřejmě,“ řekla a během jediné pokojné vteřiny skonala.

Také samotný dům by byl velice vhodným strašidelným místem. V tmavé krabicovité budově bylo více obytné plochy, než by dokázala zaplnit jakkoliv početná rodina v osmnáctém století. Obvodové zdi byly obloženy věkem ošlehanými cedrovými trámy – hnědými, sukovitými a hrubě opracovanými – a fasáda domu byla tmavě zelená. Během americké revoluce, kdy dům sloužil jako hostinec, byl interiér rozdělen do mnoha malých pokojíků propojených úzkými chodbami. Po stropech se táhly příčné trámy poseté otvory po červotočích a Lisin otec tvrdíval, že několik širokých děr ve stěnách a trámech pochází od kulek, které z mušket vypálili vzbouřenci bojující o každou místnost s britskými vojáky.

Investice do vnitřního vybavení spolykaly za posledních padesát let statisíce dolarů, ale Lisini rodiče z nějakého důvodu nikdy v domě neinstalovali pořádný elektrický rozvod. Stolní lampičky a nízkowattové žárovky byly tudíž maximem, co elektrické obvody domu ještě dokázaly unést. Dnes večer doléhalo jejich světlo skrz malé okenní tabulky k altánu jako přízračné zažloutlé oči.

Lis stále myslela na matku. „Jednou krátce před smrtí mi řekla: ,Právě jsem mluvila s tátou. Říkal, že se brzy vrátí domů.‘“ Ten rozhovor byl velmi zvláštní, neboť otec byl v té době již dva roky mrtev. „Samozřejmě jen fantazírovala. Ale už svou smrt cítila v kostech.“

A co její otec? napadlo Lis. Kdepak, ani duch Andrewa L’Aubergeta pravděpodobně nebyl v domě přítomen. Lisin otec padl mrtev k zemi na veřejném záchodku na letišti Heathrow ve chvíli, kdy vztekle tahal za pokažený zásobník s papírovými ručníky.

„To jsou jenom pověry,“ řekl Owen.

„Ale v jistém smyslu se k ní otec skutečně vrátil. Zemřela jen o pár dní později.“

„Ale i tak.“

„Mluvím o tom, co člověk cítí, když se zase sejde s lidmi, kteří znávali někoho, kdo už mezi nimi není.“

Owena řeči o duších zemřelých lidí pomalu začínaly unavovat. Napil se vína a oznámil manželce, že si na středu naplánoval služební cestu. Chtěl vědět, jestli mu Lis do odjezdu stihne vyprat a vyžehlit oblečení. „Zůstanu tam přes neděli, takže jestli…“

„Počkej. Neslyšel jsi něco?“ Lis se rychle otočila a podívala se k hustému pásu šeříků, které zakrývaly výhled k zadním dveřím domu.

„Ne, myslím, že jsem…“ Owen ztišil hlas a zvedl ukazováček. Přikývl. Lis mu neviděla do obličeje, ale všimla si, že se jeho tělo napřímilo napětím.

„Teď,“ řekla. „Teď se to ozvalo znovu.“

Zdálo se, že jsou to lidské kroky, které se blíží k domu od příjezdové cesty.

„A není to zas ten pes?“ Lis pohlédla na Owena.

„Od Buschesových? Ne, ten už je u boudy. Viděl jsem ho, když jsem se šel projít. Nejspíš je to srnec.“

Lis si povzdechla. Místní stádo jí v letošním létě spáslo květinové cibulky za více než dvě stě dolarů, a aby toho nebylo málo, právě minulý týden jí úplně oholilo a zničilo nádherný mladý japonský javor. Vstala. „Půjdu ho zaplašit.“

„Mám tam zajít?“

„Ne. Stejně si ještě musím jít domů zavolat. A možná si taky uvařím čaj. Chceš něco přinést?“

„Ne.“

Lis sebrala prázdnou láhev od vína a odešla k domu vzdálenému asi patnáct metrů po pěšince táhnoucí se kolem seřezaných zimostrázů a holých černých šeříkovníků. Prošla kolem malého třpytivého rybníčku, v němž plavalo několik leknínů. Pohlédla na hladinu a spatřila odraz vlastní tváře osvětlené nažloutlým světlem linoucím se z přízemí domu. Čas od času zaslechla, jak ji někdo označuje za „obyčejnou“ ženu, ale nikdy to nechápala ve špatném smyslu. Ten výraz v sobě zahrnoval jakousi prostotu a přizpůsobivost, kterou Lis vždy pokládala za projev krásy. Dívala se na hladinu a znovu si prsty upravila vlasy. Po chvíli roztrhal její odraz ve vodě poryv ostrého větru a Lis pokračovala v cestě do domu.

Onen záhadný zvuk se přestal ozývat a Lis si oddechla. Ridgeton patřil k nejbezpečnějším místům v celém státě – byla to nádherná vesnice obklopená zalesněnými horami a poli porostlými bujně zelenou travou a posetými obrovskými balvany. Na malebných lukách volně pobíhali koně a pásly se ovce a krávy. Obyvatelé Ridgetonu utvořili společenství ještě daleko dříve, než se třináct zakládajících států USA rozhodlo spojit se v unii, a vývoj městečka od té doby spočíval spíše v zavádění civilizačních vymožeností než ve změně ekonomických principů a postojů. Mohli jste si zde koupit pizzu a mražený jogurt, mohli jste si zde půjčit sekačku na trávu nebo videokazety, ale jinak stále zůstával silně konzervativní vesnicí, kde muži byli připoutáni k půdě – stavěli na ní, navzájem si ji prodávali a jistili jí půjčky –, zatímco ženy se staraly o děti a jídlo.

Ridgeton byl zkrátka místem, jehož se tragédie dotkly pouze zřídka a promyšlené násilí zde bylo zcela vyloučeno.

Když tedy Lis dnes večer zjistila, že kuchyňské dveře s malými čtverečky tyrkysově zeleného skla jsou doširoka otevřené, pocítila spíše roztrpčení než neklid. Zastavila se a pomalu svěsila ruku s lahví od vína. Na trávník u Lisiných nohou dopadal mdlý lichoběžník jantarově žlutého světla.

Lis obešla šeříkové houští a pohlédla na příjezdovou cestu. Žádná auta.

Nejspíš vítr, pomyslela si.

Vešla do kuchyně, postavila láhev na volnou krájecí plochu a zběžně prohlédla přízemí. Nikde neviděla žádné stopy po vypaseném mývalovi nebo všetečném tchoři. Na chvíli se zastavila a zaposlouchala se do zvuků zevnitř domu. Když nic neslyšela, postavila konvici na sporák, podřepla u spíže a začala se prohrabovat v regále s čajem a kávou. Právě když nahmatala krabičku se šípkovým čajem, padl na ni stín. Lis vstala, zalapala po dechu a zjistila, že se dívá do dvou obezřetných světle hnědých očí.

Ženě před ní bylo kolem pětatřiceti let. Pod černým sakem přehozeným přes rameno měla volnou bílou saténovou halenku a krátkou lesklou sukni, na nohou pak šněrovací boty na nízkém podpatku. Přes druhé rameno měla přehozený batůžek.

Lis polkla a přistihla se, že se jí chvěje ruka. Obě ženy se na sebe chvíli mlčky dívaly. Nakonec to byla Lis, kdo se jako první rychle předklonil a objal mladší ženu. „Portie.“

Žena shodila batůžek z ramena a položila ho na krájecí plochu vedle lahve od vína.

„Ahoj, Lis.“

Nastala chvíle dusného ticha. „Netušila jsem…,“ začala Lis, „totiž, myslela jsem, že nám zavoláš, až dorazíš na nádraží. Už jsme byli přesvědčeni, že nakonec nepřijedeš. Volala jsem ti domů a ozval se mi záznamník. Moc ráda tě vidím.“ Zaslechla, že Portia cosi nervózně odpovídá, a zmlkla.

„Svezla jsem se autem, a tak jsem si říkala, že vás nebudu obtěžovat.“

„Neobtěžovala bys nás.“

„A kde jste vůbec byli? Hledala jsem vás nahoře.“

Lis chvíli nemluvila a pouze si zkoumavě prohlížela Portiin obličej a světlé vlasy – přesně v Lisině odstínu – vyčesané dozadu a přidržované černou páskou do vlasů. Portia se zamračila a zopakovala otázku.

„Jo, byli jsme u jezera. Zvláštní noc, že? Hotové indiánské léto. V listopadu. Jedlas něco?“

„Ne, nic. Ve tři jsem si dala snídani. Lee u mě zůstal přes noc, a tak jsme dost dlouho vyspávali.“

„Pojď ještě ven. Čeká tam Owen. Dáš si s námi víno.“

„Ne, vážně. Nic nechci.“

Zamířili po pěšině k altánu a krátkou vzdálenost mezi nimi zaplnilo tíživé ticho. Lis se zeptala, jaká byla cesta vlakem.

„Měl zpoždění, ale dojel.“

„A kdo tě sem svezl?“

„Nějaký chlap. Myslím, že jsem s jeho klukem chodila na střední školu. Pořád mluvil o nějakém Bobbiem. Jako bych mohla vědět, kdo to je, když mi neřekl svoje příjmení.“

„Bobbie Kelso. Je ve tvém věku. Jeho táta byl vysoký a plešatý?“

„Myslím, že jo,“ řekla Portia nepřítomně a zadívala se na velké jezero.

Lis její pohled sledovala. „Už je to dávno, cos tady byla naposled.“

Portia vydala zvuk, který mohl být zasmáním, ale i popotáhnutím. Zbytek cesty k altánu ušli ve společném mlčení.

„Vítám tě,“ řekl Owen, postavil se a políbil švagrovou na tvář. „Už jsme tě ani nečekali.“

„No jo, vůbec jsem to nestíhala. Neměla jsem možnost vám zavolat. Omlouvám se.“

„To nevadí. Tady na venkově jsme velmi přizpůsobiví. Dáš si víno?“

„Přivezl ji Irv Kelso,“ řekla Lis a ukázala na křesílko. „Posaď se. Otevřu další láhev. Musíme probrat spoustu věcí.“

Jenže Portia se neposadila. „Ne, díky. Ještě je docela brzo, ne? Tak co kdybychom nejdřív vyřídili špinavou práci?“

Nastalo ticho, během něhož se Lis střídavě dívala na sestru a na manžela. „No…“

Portia trvala na svém. „Pokud vám to teda nebude vadit.“

Owen zavrtěl hlavou. „Vůbec ne.“

Lis zaváhala. „A vážně se nechceš na pár minut posadit? Vždyť na to máme celý zítřek.“

„Né, pojďme na to.“ Zasmála se. „Jak se říká v té reklamě.“

Owen se ke švagrové otočil. Obličej měl ve stínu, takže Lis neviděla jeho výraz. „No jak myslíš… Všechno je v mé pracovně.“

Vyrazil k domu. Portia se podívala na starší sestru a vydala se za ním.

Lis v altánu ještě chvíli zůstala. Poté sfoukla svíčku, vzala ji s sebou a rovněž zamířila k domu. Špičkami bot rozstřikovala z trávy třpytivou rosu a Kasiopea na noční obloze se nejprve rozostřila, pak potemněla a nakonec zcela zmizela za cípem černého mraku.

Muž středního věku kráčel po štěrkové příjezdové cestě a pravidelně míjel kužely světla vycházející ze zastaralých objímkových lamp, zavěšených na nerovné žulové zdi. Vysoko nad ním hystericky kvílela žena, kterou znal pouze jako pacienta 223-81 – patrně oplakávala ztrátu něčeho, čemu rozuměla pouze ona sama.

Zastavil se u zamřížovaných dřevěných dveří vedle nákladní rampy. Do stříbrného plastového boxu, který se do tohoto téměř středověkého prostředí vůbec nehodil, poté zastrčil plastikovou kartu a dveře se otevřely. Šest mužů a žen v bílých halenách nebo modrých mundúrech mu věnovalo zvědavý pohled. Po chvíli všichni nejistě uhnuli očima.

Vzápětí se k němu přitočil mladý lékař v bílém plášti, s černými vlasy a odulými rty a nervózně zašeptal: „Je to horší, než jsme čekali.“

„Horší, Petere?“ zeptal se doktor Ronald Adler prázdně a upřeně se zadíval na nosítka. „To nechápu. Já čekám to nejhorší.“

Odhrnul si neučesané písčitě šedé vlasy z očí, prohlédl si mrtvolu a dotkl se dlouhým prstem jejího masitého podbradku. Mrtvý muž byl velký a plešatý a na pravém bicepsu měl věkem rozmazané tetování. Mohutný krk měl po celém obvodu značně zarudlý a jeho záda byla stejně tmavá sedlou krví, jako byl jeho obličej bledý.

Adler kývl na mladého lékaře. „Pojďte ke mně do kanceláře. Co tu dělají všichni ti lidé? Vyžeňte je! A pojďte ke mně. Bezodkladně.“

Po chvíli již oba muži vycházeli úzkými dveřmi do potemnělé chodby a jediným zvukem v budově se staly jejich kroky a tiché kvílení, které mohlo přicházet od pacienta 223-81, anebo od větru, jenž svištěl skrz škvíry v budově postavené před celým stoletím. Stěny Adlerovy kanceláře byly ze stejné červené žuly jako zbytek nemocnice, ale Adler si je jakožto ředitel nechal obložit dřevem. Protože se však jednalo o státní nemocnici, byly dírky po červotočích falešné a špatně zakřivené. Místnost vypadala jako kancelář profesionálního ručitele nebo podloudného právníka.

Adler rozsvítil světlo a přehodil si kabát přes sedačku s ozdobnými knoflíky. Zpráva, že se má okamžitě vrátit do nemocnice, ho dnes večer zastihla mezi nohama jeho ženy, a tak Adler seskočil z postele a ve spěchu se oblékl. Teprve nyní si uvědomil, že si zapomněl vzít opasek, takže mu kalhoty plandají pod přiměřeně velkým pupkem. Pocítil rozpaky a raději se rychle posadil za stůl. Chvíli zíral na telefon, jako by nechápal, proč nezvoní. Nato se obrátil k mladému lékaři, který byl jeho asistentem, a řekl: „Poslouchám, doktore. Spusťte. Posaďte se a všechno mi řekněte.“

„Detaily jsou strašně mlhavé. On je stejné postavy jako támhle Callaghan.“ Peter Grimes škubl hlavou směrem k tělu u rampy. „Myslíme si, že…“

Adler ho přerušil. „A kdo to je on?“

„Ten, co utekl. Michael Hrubek. Číslo 458-94.“

„Pokračujte.“ Adler netrpělivě zabubnoval prsty a Grimes před něj položil ošoupanou bílou složku.

„Zdá se, že Hrubek…“

„To byl ten velký chlap? Nenapadlo mě, že je to potížista.“

„To také nikdy nebyl. Až do dneška.“ Grimes neustále špulil rty jako ryba a odhaloval své rovnoměrné drobné zuby. Adler to pokládal za nechutné a raději sklopil hlavu ke spisu. Mladý lékař pokračoval: „Oholil si hlavu, aby vypadal jako Callaghan. Dokonce kvůli tomu ukradl břitvu. A pak si nabarvil obličej na modro. Rozlomil pero a smíchal inkoust s…“ Adlerovy oči sklouzly ke Grimesovi a vztekle – nebo zmateně? – na něj pohlédly. „A pak si na hodinu vlezl do ledničky,“ pokračoval mladý lékař rychle. „Všichni ostatní by tam dávno zemřeli. A než si pro Callaghana přijeli hoši ze soudního, Hrubek ukryl jeho mrtvolu a vlezl si do pytle místo něj. Zřízenci nakoukli dovnitř, viděli studené a namodralé tělo, a tak…“

Z ředitelových tenkých rtů se vydral kejhavý smích, při němž Adler ke svému úžasu ucítil vůni své ženy. Jeho úsměv se vytratil. „Namodralé? To je neuvěřitelné. Proč namodralé?“

Grimes mu vysvětlil, že Callaghan zemřel uškrcením. „Když ho dnes odpoledne našli, byl celý modrý.“

„Pak ale nebyl modrý dlouho, milý příteli. Sotva z něj odřezali prostěradlo, musela se ta namodralost vytratit. Copak to ty pitomé zřízence nenapadlo?“

„No,“ řekl Peter Grimes a nenapadlo ho nic dalšího, co by měl ještě dodat.

„Ublížil nějak těm havranům?“ zeptal se Adler. Během noci bude muset spočítat, kolik lidí by mohlo v důsledku útěku zažalovat stát.

„Ne. Řekli, že ho pronásledovali, ale on jim zmizel.“

„Že ho pronásledovali. To určitě,“ utrousil Adler jízlivě a obrátil se zpátky ke spisu. Gestem ukázal Grimesovi, ať je chvíli zticha,

a začal číst zprávu o Michaelu Hrubekovi.

Diagnóza podle DSM-III: Paranoidní schizofrenik… Monosymptomatické přeludy… Údajně byl hospitalizován v sedmnácti nemocnicích, z nichž ze sedmi uprchl. Neověřeno.

Adler zvedl oči k asistentovi. „Uprchl ze sedmi nemocnic?“ Než však stačil mladý lékař na šéfovu otázku odpovědět – přestože na ni žádná odpověď neexistovala –, začetl se ředitel do spisu znovu.

…hospitalizován na dobu neurčitou podle paragrafu 403 Zákona o duševním zdraví občanů… Trpí halucinacemi (sluchové, nevizuální)…, propadá těžkým panickým záchvatům, během nichž může projevovat známky psychotického a násilného chování. Pac. inteligence dosahuje průměrných až lehce nadprůměrných hodnot… S obtížemi zpracovává pouze nejabstraktnější myšlenky… Domnívá se, že je pronásledován a špehován. Věří, že jej ostatní nenávidí a šuškají si o něm. Nedílnou součástí jeho přeludů je podle všeho pomsta a odplata, začasté v biblickém nebo historickém kontextu… Trpí mimořádnou záští k ženám…

Následně si Adler přečetl přijímací zprávu o Hrubekově výšce, váze, fyzické síle, všeobecném zdravotním stavu a míře konfliktnosti. Zachoval si netečný výraz, ale tep se mu povážlivě zrychlil. Ten parchant je zabijácké zvíře, pomyslel si se směsicí hrůzy a profesionálního obdivu. Prokrista.

„,V současnosti nasazen hydrochlorid chlorpromazinu v množství 3200 mg denně. Aplikován perorálně v několika dávkách.‘ To je vážně pravda, Petere?“

„Ano. Obávám se, že ano. Tři gramy thorazinu denně.“

„Do prdele,“ zašeptal Adler.

„Jenže on…“ Asistent zakolísal a palci se přidržel stolu. Články prstů mu postupně začaly červenat tlakem.

„Vysypte to. Všechno.“

„Jenže on ty prášky nepolykal.“

Adler ucítil v obličeji nával horka. „Poslouchám vás,“ zašeptal.

„To všechno ten film.“

„Film?“

Grimes začal nervózně cvakat neostříhanými nehty. „Onehdy dávali takový dobrodružný film. Hlavní hrdina v něm předstíral, že bere prášky, ale…“

„Myslíte v televizní místnosti…? Co mi to vykládáte?“

„Dobrodružný film. Ale on je ve skutečnosti nebral. Myslím ty prášky. Předstíral, že je polyká, ale strkal si je pod lícní kost a později je vyplivl. Myslím, že v tom hrál Harrison Ford. Spousta pacientů to pak po něm hezkých pár dní opakovala. Jenže u Hrubeka zřejmě nikdo nepředpokládal takové poznávací schopnosti, a tak ho nikdo důkladně neprohlížel. Anebo v tom hrál Nick Nolte?“

Adler si pomalu povzdechl. „Jak dlouho už to zobání nebere?“

„Čtyři dny. No, vlastně už pět.“

Adler se začal probírat ve svých pečlivě utříděných myšlenkách. Vytáhl v duchu pořadač s nápisem Psychofarmakologie a nakoukl dovnitř. Psychotické chování se u schizofreniků zvládá pomocí antipsychotických medikamentů. Na rozdíl od narkotik nevzniká na thorazin žádná fyzická závislost, ale po jeho vysazení může Hrubek pociťovat nevolnost, malátnost, zvýšené pocení a nezvyklou nervozitu, a to vše zvyšuje pravděpodobnost výskytu panického záchvatu.

A právě panika činí schizofreniky nebezpečnými pro okolí.

Po vysazení thorazinu někdy pacienti jako Hrubek podléhají nepříčetnému běsnění. A někdy i vraždí.

Někdy jim záhadné hlasy sdělují, že s tím nožem či baseballovou pálkou odvedli zatraceně dobrou práci, a ponoukají je, aby šli a udělali to znovu.

Adlerovi neuniklo, že Hrubek rovněž trpí těžkou nespavostí. Což znamenalo, že může být klidně dva nebo tři dny vzhůru a bude mít spoustu příležitostí šířit svůj běs plnými hrstmi.

Kvílení postupně zesílilo a zaplnilo matně osvětlenou kancelář. Adler si zakryl obličej dlaněmi. Znovu ucítil svou ženu a znovu si přál, aby mohl posunout čas o hodinu zpátky. Znovu si přál, aby o Michaelu Hrubekovi nikdy nic neslyšel.

„A jak jsme mu vlastně na ten thorazin přišli?“

„To jeden z ošetřovatelů,“ vysvětlil Grimes a opět našpulil rty. „Našel mu prášky pod matrací.“

„Který?“

„Stu Lowe.“

„A kdo další to ví? Že nechtěl mlsat?“

„On, já, vy. A vrchní sestra. Lowe jí to řekl.“

„No to je skvělé. Takže mě poslouchejte. Řeknete Loweovi…, řeknete mu, že jestli se o tom ještě někomu zmíní, dostane padáka. Ať z něj nevyleze jediné slovo. Počkejte…“ Adlera napadla znepokojivá myšlenka. „Márnice je na oddělení C,“ řekl. „Jak se tam Hrubek dostal, sakra?“

„To já nevím.“

„Tak to zjistěte.“

„Všechno se to seběhlo strašně rychle, extrémně rychle,“ vyhrkl nervózně asistent. „Nemáme ani polovinu informací, které bychom potřebovali. Musím sehnat papíry, obvolat lidi…“

„Lidem nevolejte.“

„Prosím?“

„Nikomu nevolejte, pokud vám k tomu nedám svolení!“ vyštěkl Adler.

„Jenže kolegium…“

„Kristepane, člověče, kolegiu už teprve nevolejte.“

„Ještě jsem jim nevolal,“ řekl Grimes překotně a přemýšlel, kam se poděla jeho obvyklá nadutost.

„Bože můj!“ vybuchl Adler. „Policii jste snad taky ještě nevolal!?“

„Ne, ne. Samozřejmě ne.“ Ve skutečnosti se chystal policii zavolat ihned poté, co Adler dorazí do nemocnice. S hrůzou si všiml, jak silně se mu chvějí prsty. Napadlo ho, že mu možná každou chvíli selže bloudivý nerv a on omdlí. Nebo se šéfovi pomočí na podlahu.

„Pojďme si to promyslet, ano?“ řekl Adler zadumaně. „Určitě se teď potuluje někde tady poblíž… Kde se to stalo?“

„Ve Stinsonu.“

Adler odpověď tiše zopakoval a přitiskl zprávu konečky osmi prstů ke stolu, jako by se měl spis každým okamžikem vznést do inkoustově husté atmosféry viktoriánské léčebny. Nálada se mu nepatrně zvedla. „Kteří zřízenci vezli to tělo z márnice do pohřebáku?“

„Jedním byl Lowe. A druhým, myslím, Frank Jessup.“

„Pošlete je ke mně.“ Adler zapomněl na špatně padnoucí kalhoty, postavil se a přešel k umazanému oknu, které už šest měsíců nikdo neumyl. „Jste zodpovědný za to,“ řekl přísně, „že se to udrží v absolutní tajnosti. Jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděl Grimes automaticky.

„A laskavě zjistěte, jak se dostal z oddělení E.“

„Ano, pane.“

„A vyřiďte personálu, že jestli někdo něco cekne novinářům, dostane padáka. Nechci tu žádnou policii a žádné pisálky. Pošlete sem ty kluky. Že jsme si ale vybrali pekelně těžkou práci, co? Nemyslíte? Tak přiveďte už ty ošetřovatele. Šup.“

„Už se cítíš líp, Ronnie?“

„Nic mi není,“ odsekl mladý podsaditý muž. „A i kdyby? Co byste se mnou tak asi udělal? Po pravdě.“

Doktor Richard Kohler cítil, jak se péra laciné postele prohýbají pod tíhou pacienta, který se od něj právě odtahoval k čelní pelesti, jako by ho Kohler bůhvíjak obtěžoval. Ronnieho oči podezíravě těkaly sem a tam a prohlížely si muže, jenž mu byl v posledních šesti měsících otcem, bratrem, přítelem, učitelem i lékařem. Ronnie zkoumavě upíral zrak na doktorovy vlnité řídnoucí vlasy, kostnatý obličej, úzká ramena a pas číslo třicet jedna. Vypadal, jako by si chtěl Kohlerovu podobu dobře zapsat do paměti, až bude doktora ohlašovat policii.

„Necítíš se dobře, Ronnie?“

„Nedokážu to, nedokážu to, doktore. Strašně se lekám.“ Ronnie kňoural jako nespravedlivě peskované dítě, ale pak se náhle začal chovat rozumně a věcně řekl: „Většinou toho otvíráku na konzervy.“

„Vadí ti kuchyně? Všechna ta práce v kuchyni?“

„Ne, ne, ne,“ naříkal Ronnie. „Jen ten otvírák na konzervy. Ten už je na mě příliš. Nechápu, jak to můžete nechápat.“

Kohler dlouze zívl. Až bolestně toužil po spánku. Byl vzhůru od tří hodin ráno a tady v adaptačním domě trčel od devíti. Nejprve pomáhal pacientům připravit snídani a umýt nádobí. V deset hodin odvezl čtyři z nich do zaměstnání na částečný úvazek, pohovořil s jejich zaměstnavateli a urovnal případné drobné spory.

Zbytek dne pak strávil se zbývajícími pěti pacienty, kteří práci buďto neměli, anebo měli tuto neděli volno. Všichni mladí muži a ženy s ním absolvovali psychoterapeutické sezení a poté se vrátili ke každodenním povinnostem spojeným s vedením domácnosti. Rozdělili se do skupin a prováděli úkoly, které by zdraví lidé pokládali za až absurdně prosté: škrábali brambory, oplachovali hlávkový salát k večeři, myli okna a záchody, třídili odpadky a navzájem si nahlas předčítali. Někteří plnili úkoly se skloněnou hlavou a zamračeným odhodláním, jiní se kousali do rtu, vytrhávali si obočí, křičeli nebo se téměř překysličili z náročnosti úkolu. Nakonec však všichni svou práci splnili.

A pak přišla katastrofa.

Krátce před večeří dostal Ronnie záchvat. Pacient za ním otevíral konzervu s tuňákem pomocí elektrického otvíráku a Ronnie zničehonic vyletěl s křikem z kuchyně a rozpoutal řetězovou hysterii několika dalších pacientů. Kohlerovi se nakonec podařilo obnovit pořádek a všichni spolu s ním usedli k večeři, snědli jídlo, umyli nádobí, uklidili dům, zahráli si hry a dohodli se na televizním programu (v hlasování večera vyhrála repríza seriálu Na zdraví!, což příznivci seriálu M.A.S.H. nesli velmi nelibě). Kohler jim posléze rozdal tabletky s džusem nebo oranžový tekutý thorazin a byl čas jít na kutě.

Po chvíli si Kohler všiml, že se Ronnie ukrývá v rohu pokoje.

„Tak co bys chtěl s tím hlukem udělat?“ zeptal se nyní Ronnieho.

„Já nevím!“ Pacient mluvil těžkopádným hlasem, nebo se kousal do jazyka ve snaze zvlhčit si ústa, která měl bolestně vyprahlá následkem podání proketazinu.

Adaptace způsobuje stres, s nímž se schizofrenici vyrovnávají ze všeho nejhůře, a Kohler si uvědomil, že Ronnie se zde musí adaptovat na nesmírnou spoustu věcí. Musí se sám rozhodovat. Musí brát v úvahu příjemné i nepříjemné stránky lidí, kteří s ním zde žijí. Musí dopředu plánovat. Bezpečí nemocnice bylo rázem pryč. Ronnie zde dennodenně narážel na celou řadu překážek a sklíčený Kohler viděl, že jeho mladý pacient v této bitvě prohrává.

Ve tmě za okny byl matně vidět trávník, který pacienti během celého léta dokonale stříhali a z něhož nyní ručně sbírali každičký list, jenž si na něj neprozřetelně dovolil dopadnout. Kohler zaostřil pohled na okno a spatřil zčernalý odraz svého vychrtlého obličeje s hluboko propadlýma očima a až příliš úzkou bradou. Snad potisící jej letos napadlo, že si nechá narůst bradku, aby své rysy poněkud zakulatil.

„Hned zítra,“ řekl nešťastnému pacientovi, „s tím něco uděláme.“

„Zítra? No to je fakt skvělý. Zítra už můžu bejt mrtvej – a vy taky, pane. Nezapomínejte na to,“ vyhrkl pacient a zašklebil se na muže, kterému vděčil nejen za slušnou dávku vyrovnanosti, jaké dosáhl, ale pravděpodobně i za vlastní život.

Ještě dříve, než se rozhodl pro studium lékařské fakulty, se Richard Kohler dozvěděl, že nemá chápat jako osobní urážku nic, co schizofreničtí pacienti řeknou či udělají. A tak pokud jej Ronnieho trpká slova vůbec rozrušila, pak pouze proto, že svědčila o jisté recidivě pacientovy choroby.

Kohler se zde dopustil jednoho z klinických omylů. Pacient, který byl nedobrovolně hospitalizován v nemocnici v Marsdenu, velmi dobře reagoval na tamější léčbu. Po mnoha pokusech o nalezení vhodné medikace a dávkování začal Kohler Ronnieho léčit pomocí psychoterapie. Ronnie dělal skvělé pokroky. A když se stav jedné z tehdejších obyvatelek adaptačního domu zlepšil natolik, že se mohla přestěhovat do vlastního bytu, umístil Kohler do adaptačního domu Ronnieho. Stres doprovázející společné bydlení však téměř okamžitě obnažil nejhorší aspekty pacientovy choroby a jeho stav se zhoršil – Ronnie začal být zasmušilý, pasivní a paranoidní.

„Já vám nevěřím,“ vyštěkl Ronnie. „Je mi úplně jasné, co se tady děje, a ani trochu se mi to nelíbí. A navíc má být v noci bouřka. Elektrická bouřka a elektrický otvírák na konzervy. Chápete to? Pořád mi vykládáte, že můžu tohle nebo tamto. Jenže jsou to kecy!“

Kohler si zapsal do své dokonalé paměti stručnou poznámku, že Ronnieho záchvat paniky vyvolal předmět, kterým se něco nového otevírá. Bylo již příliš pozdě, než aby se svým postřehem v tuto chvíli zabýval, ale hned zítra v kanceláři v Marsdenu bezpochyby znovu posoudí Ronnieho dokumentaci a sepíše příslušnou zprávu. Protáhl se a zaslechl hluboké zapraskání kosti. „Chtěl by ses vrátit zpátky do nemocnice, Ronnie?“ zeptal se pacienta, přestože již dávno rozhodl za něj.

„Zrovna jsem to chtěl říct. Není tam takový rambajs.“

„Ne, je to tam klidnější.“

„Myslím, že bych se tam rád vrátil, doktore. Musím se tam vrátit,“ řekl Ronnie, jako by se s ním někdo přel. „Mám pro to strašnou spoustu důvodů.“

„Dobrá, tak se tam vrátíš. V úterý. A teď se trochu prospi.“

Stále oblečený Ronnie se schoulil na bok. Kohler trval na tom, aby si Ronnie oblékl pyžamo a řádně si vlezl pod peřinu, což Ronnie bez připomínek učinil. Nařídil Kohlerovi, aby nechal svítit světlo, a při jeho odchodu mu nepopřál dobrou noc.

Otevřeným oknem proudil do místnosti příjemný vánek, takže Kohler neodolal a vyšel na chvíli ven. Noc byla na listopad podivně teplá. Připomněla mu onen podzimní večer, když byl v posledním ročníku lékařské fakulty na Dukeově univerzitě. Vzpomněl si, jak tehdy sestupoval ze schůdků boeingu 737 společnosti United Airlines na letištní plochu. Toho roku se mezi letištěm La Guardia v New Yorku a Raleighem nebo Durhamem nacestoval tolik, že mu lety začaly připadat jako každodenní cesta do práce. Za jediný rok nalétal mezi těmito městy desetitisíce kilometrů. Nyní vzpomínal na noc, kdy se po volnu na Den díkůvzdání vracel z New Yorku. Téměř celé volno strávil v psychiatrické léčebně Murray Hill na Manhattanu a následující pátek v kanceláři svého otce, kde musel poslouchat nejprve otcovu přesvědčivou argumentaci a poté výhrůžné naléhání, aby se specializoval na interní medicínu. Otec přitom zašel tak daleko, že podmínil finanční podporu synových studií možností rozhodnout o jeho specializaci sám.

Hned druhého dne poděkoval Richard Kohler svému otci za pohostinnost, večerním letem se vrátil na univerzitu, a když v pondělí opět začala škola, stál v 9.00 před kanceláří kvestora, aby ho požádal o studentskou půjčku, jež by mu umožnila pokračovat ve studiu psychiatrie.

Nyní Kohler opět bolestně zívl a vzpomněl si na svůj byt v obytném domě asi půl hodiny odtud. Kohler bydlel ve venkovské oblasti, kde by si mohl snadno dovolit velký dům s obrovským pozemkem. On však raději obětoval půdu za pohodlí. Sekání trávy, udržování skalky nebo natírání nebylo nic pro něj. Radši chtěl něco malého a útulného, kde by se mohl ukrýt před okolním světem. Tři pokoje, dvě koupelny a terasu. Ne že by jeho byt zcela postrádal prvky honosnosti – byl vybaven jednou z mála cedrových lázní v této části státu, několika plátny od Kostabiho a Hockneye a čímsi, co realitní makléřka označila za „kuchyni na zakázku“. („Ale copak nejsou všechny kuchyně na něčí zakázku?“ zeptal se jí Kohler a bavil se jejím strojeným smíchem.) Obytný dům, který se nacházel na vrcholku kopce a nabízel výhled na dlouhé kilometry pestrobarevných pásů lesa a zemědělské půdy ve dne a jiskřivá světla Boylestonu v noci, byl – naprosto doslova – Kohlerovým ostrůvkem normálnosti v nenormálním světě.

Přesto se Kohler dnes večer vrátil do adaptačního domu, vyšel po vrzajících schodech do prvního patra a zavřel se v místnosti, která měřila tři krát čtyři metry a byla vybavena pouze pohovkou, komodou a kovovým zrcadlem přišroubovaným ke zdi.

Svlékl si sako, povolil si kravatu, zul si boty a natáhl se na pohovku. Vykoukl z okna, zadíval se na matné cákance hvězd, pohlédl níže a spatřil pásmo mračen na západě, které dělilo oblohu napůl. Bouřka. Kohler zaslechl, že má být dost prudká. A ačkoliv on osobně měl déšť docela rád, doufal, že nepřijde hromobití, které by vyděsilo mnoho jeho pacientů. Záhy však pustil tuto obavu z hlavy a zavřel oči. Nedokázal teď myslet na nic jiného než na spánek. Uměl si ho vychutnat. V nohou cítil bolestivou únavu a díky ustavičnému zívání mu do očí vyhrkly chladné slzy. Za necelých šedesát vteřin již tvrdě spal.

3

Nejméně desetkrát se podepsaly a staly se z nich milionářky.

Stovky lejster popsaných svitkovým rukopisem a prokládaných slovy jako ježto a čímžto nyní ležely na stole před oběma ženami. Místopřísežná prohlášení, stvrzenky, daňová přiznání, kvitance, plné moci. Owen, který se tvářil přísně a vypadal jako ryzí právník, nechal každý dokument kolovat a po každém podpisu pronesl: „Řádně vyřízeno.“ Nato opatřil příslušný dokument notářskou pečetí, perem značky Mont Blanc připojil i svůj podpis a odškrtl další položku na svém seznamu věcí k vyřízení. Zdálo se, že Portii jeho přísná obřadnost rozesmívá a že má tisíc chutí si ho začít dobírat. Naopak Lis si již po šesti letech manželství zvykla, že si její muž hraje na nekompromisního soudce Rumpolea, a nevěnovala jeho důležitosti prakticky žádnou pozornost.

„Připadám si,“ řekla, „jako když prezident podepisuje nějakou smlouvu.“

Seděli v Owenově pracovně kolem mohutného stolu z černého mahagonu, který Lisin otec zakoupil v šedesátých letech v Barceloně. Pro tuto příležitost – převod otcovy pozůstalosti – Lis odněkud vytáhla lakovanou koláž, kterou sama před deseti lety vyrobila a která sloužila jako ozdoba na otcově rozlučkovém večírku, když prodal svůj podnik a odebral se na odpočinek. Na levé straně plátna byla přilepena fotografie zachycující vůbec první ceduli s názvem otcovy společnosti – malý ručně psaný obdélník z počátku padesátých let, na němž stál nápis L’Auberget et fils Ltd. – a vedle ní se skvěla lesklá fotografie obrovské cedule, která zdobila společnost při jejím prodeji: L’Auberget Liquor Importing, Inc. Na okrajích koláže pak byly Lisinou snaživou, leč neumělou rukou nakresleny fialovým a zeleným fixem úponky a hrozny vinné révy. Pryskyřicový lak, kterým byla koláž přetřena, během let mdle zežloutl.

A přestože se otec se svými dcerami nikdy o společnosti nebavil (žádného mužského potomka neměl; slovo fils stálo v názvu firmy pouze kvůli imidži), Lis se jako vykonavatelka závěti dozvěděla, jak ohromně úspěšným podnikatelem jejich otec býval. Již v dětství Lis vzhledem k otcově časté nepřítomnosti pochopila, že je své práci plně oddán. Ale až do doby, kdy zemřela matka a rodinný majetek přešel na ni a na Portii, by ji nikdy ani nenapadlo, kolik peněz otec svou tvrdou prací nashromáždil – celkem devět milionů, tento dům, nájemní dům na Páté Avenue a vilu nedaleko Lisabonu.

Owen posbíral listiny, roztřídil je do úhledných hromádek a opatřil je žlutými lístečky s poznámkami napsanými hranatým rukopisem.

„Nechám ti udělat kopie, Portie.“

„Dávej na ně pozor,“ varovala ji Lis.

Portia sevřela nad Lisiným mateřským tónem rty, Lis se vzpamatovala a začala hledat vhodnou omluvu. Než ovšem stačila najít slova, položil Owen na stůl láhev šampaňského, otevřel ji a nalil každému skleničku.

„Takže na…,“ začala Lis a všimla si, že ji Portia s Owenem zvědavě sledují. Řekla tedy první věc, která ji napadla. „Na tátu a na mámu.“

Sklenice zacinkaly.

„Z praktického hlediska,“ vysvětlil Owen, „je tím celá pozůstalost vyřízena. Většina převodů a úhrad již byla provedena. Zůstává nám ještě poslední otevřený účet. Ten bude sloužit pro úhradu dosud nezaplacených výloh vykonavateli závěti, advokátní kanceláři a účetnímu. Jo, a taky ještě pro jednu záležitost.“ Pohlédl na Lis. „Řeklas jí to?“

Lis zavrtěla hlavou.

Portia upřela na Owena zrak. „Co mi měla říct?“

„Dozvěděli jsme se to v pátek. Budete žalovány.“

„Cože?“

„Někdo zpochybnil závěť.“

„Ne! Kdo?“

„S poslední vůlí vašeho otce nastal určitý problém.“

„Jaký problém? Zvoral v ní snad někdo něco?“ Portia se dívala na Owena s pobavenou podezíravostí.

„Pokud jde o mě, tak ne. Já tu závěť nesepisoval. Mám na mysli problém s otcovou školou. Neříká ti to něco?“

Portia zavrtěla hlavou a Owen jí vysvětlil, že než Andrew L’Auberget skonal, svěřil veškerý majetek své ženě. Když zemřela i ona, přešly peníze na dcery – s výjimkou malé částky, jež měla připadnout otcově alma mater, jedné soukromé univerzitě v Massachusetts.

„Panebože, za co mě trestáš?“ zašeptala Portia sarkasticky a pokřižovala se. Otec se před nimi často zmiňoval – sáhodlouze a téměř nábožně – o svém mládí na Kensington College.

„Otec jim odkázal tisíc dolarů.“

„No a? Tak ať si je vezmou.“

Owen se zasmál. „No jo, jenže oni je nechtějí. Oni chtějí milion, který se jim otec chystal odkázat původně.“

„Milion?“

„Přibližně rok před jeho smrtí,“ pokračovala Lis, „začala škola přijímat i dívky. Už to bylo pro otce dost špatné. Jenže pak navíc škola přijala usnesení, které zakazovalo diskriminaci na základě pohlaví a sexuální orientace. Ale vždyť to přece musíš vědět, Portie.“ Lis se otočila k manželovi. „Copak jsi jí neposílal kopie té korespondence?“

„Prosím tě, Lis, za koho mě máš? Vždyť je to dědička. Musela dostat kopie.“

„Nejspíš jsem je dostala. Jenže když je na dopise hlavička nějakého právníka a uvnitř není složenka, koho by to zajímalo?“

Lis chtěla něco říct, ale nakonec mlčela. Owen pokračoval: „Váš otec tedy sepsal k závěti dovětek, v němž snížil částku odkazovanou škole na jeden tisíc dolarů. Na protest.“

„Mizera starej.“

„Portie!“

„V dopise rektorovi univerzity, ve kterém ho o této změně informoval, uvedl – a teď cituji –, že vůbec není proti ženám a úchylům. Že je pouze pro dodržování tradice.“

„Jak říkám, je to mizera.“

„A univerzita teď ten dovětek napadla.“

„Co budeme dělat?“

„V podstatě stačí, když až do vyřešení sporu ponecháme na účtu zůstatek ve výši původní odkázané částky. Nemusíte se bát. Vyhrajeme. Ale nejdříve musíme vyřídit formality.“

„Nemusíme se bát?“ vyhrkla Portia. „Vždyť jde o milion dolarů.“

„Prohrají to,“ konstatoval Owen. „Je pravda, že váš otec skutečně sepsal ten dovětek v období, kdy dostával pravidelné dávky percodanu, a že Lis v té době skutečně trávila v domě spoustu času. Přesně tímhle bude argumentovat právní zástupce školy. Otcovou nezpůsobilostí a nepřiměřeným vlivem jednoho z dědiců.“

„Tak proč tvrdíš, že nevyhrají?“ zeptala se Portia.

Lis se zachmuřila a usrkla šampaňské. „Nechci to znovu slyšet.“

Owen se usmál.

„Myslím to vážně, Owene.“

Owen se obrátil ke švagrové a řekl: „Ten právní zástupce školy… Trochu jsem si ho proklepl. Zjistil jsem, že jménem školy sjednává zakázky se společností, v níž má majoritní podíl jeho žena. Parádní střet zájmů. A navíc trestný čin. Nabídnu mu čtyři až pět tisíc v mimosoudním vyrovnání.“

„Snaží se, aby to vypadalo jako právnická taktika,“ řekla Lis Portii. „Jenže pro mě je to vydírání.“

„Jistěže je to vydírání,“ odpověděla Portia. „A co má být? Ale vážně si myslíš, že ten právník školu k mimosoudnímu vyrovnání přemluví?“

„Jsem si jist, že bude… mimořádně přesvědčivý,“ řekl Owen. „Pokud nechce změnit svou adresu na věznici v Bridewellu.“

„Takže je každopádně v prdeli.“ Portia se zasmála a zvedla skleničku. „Dobrá práce, advokáte.“

Owen si s ní přiťukl.

Portia vypila šampaňské, nechala si nalít další skleničku a otočila se k sestře. „Já bych na jeho špatné stránky nepoukazovala, Lis. Mohl by ti udělat, co činí jiným.“

Owenova kamenná maska se konečně rozplynula a Owen se krátce zasmál.

„Pro mě je to od té školy urážka,“ řekla Lis. „Vždyť jsem vůbec nevěděla, že má škola podle otcovy vůle nějaké peníze dostat. A umíte si představit, že by se mnou otec o té vůli mluvil? Tak jakýpak nepřiměřený vliv? Já říkám: ať nás klidně žalují.“

„A já říkám: ať se o to postará tady náš právník.“ Díky sestřihu lemovanému černou stuhou, jaký nosívají školačky, se Lis náhle zdálo, že se Portia jakoby zázrakem přenesla do věku, kdy jí bylo šest či sedm let – a kdy se poprvé ukázalo, jak silně se od sebe budou obě sestry lišit. Proces vzájemného odcizování od té doby centimetr po centimetru postupoval a Lis měla pocit, že probíhá i dnes večer.

Owen nalil další šampaňské. „Ten problém by nikdy nevznikl, kdyby si váš otec nechal všechny peníze pro sebe a raději držel ústa. Z toho plyne ponaučení: žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán.“

„Jsou tvoje služby drahé, Owene?“ zeptala se Portia potměšile.

„Kdepak. Alespoň ne pro krásné ženy. Dávám si to do smlouvy.“

Lis se postavila mezi oba příbuzné – jednoho pokrevního a druhého zákonného – a vzala Owena kolem ramen. „Už chápeš, proč je tak úspěšný?“

„Těžko může být úspěšný, když si nic neúčtuje.“

„Já neřekl, že pracuji zadarmo.“ Owen pohlédl na Portii. „Já jsem jen řekl, že nejsem drahý. Ovšem za kvalitu musíš vždycky zaplatit.“

Lis odešla ke schodišti. „Portie, pojď sem. Chci ti něco ukázat.“

Obě sestry nechaly Owena v pracovně třídit listiny a vyšly do prvního patra. Ticho znovu zhoustlo a Lis si uvědomila, že konverzaci mezi oběma sestrami dosud umožňovala pouze Owenova přítomnost.

„Už jsme tu.“ Postavila se před Portii, otevřela dveře do malé ložnice a rozsvítila světlo. „Voila`.“

Portia pokývala hlavou a začala si prohlížet nově zařízený pokoj. Lis se mu věnovala celý měsíc: absolvovala desítky návštěv u Ralpha Laurena a Laury Ashleyové, kde nakoupila látky a tapety, a obešla mnoho starožitnictví, než vybrala správný nábytek. Nakonec se jí podařilo objevit staré kanape, které se prakticky nelišilo od lůžka, na němž před lety spala Portia, když byl ještě tento pokoj její.

„Tak co na to říkáš?“

„Snad ses nedala na bytovou architekturu?“

„Ty závěsy jsou ze stejné látky. Je úžasné, že jsem ji ještě sehnala. Snad je jen o maličko žlutější. Vzpomínáš, jak jsme ty závěsy pomáhaly mámě šít? Kolik mi bylo, čtrnáct? A tobě devět.“

„Nevzpomínám si. Nejspíš jo.“

Lis pohlédla sestře do očí.

„To je teda výkon,“ nadhodila Portia a začala se v pomalém kruhu procházet po oválné pletené předložce. „Neuvěřitelné. Když jsem tu byla naposled, vypadal ten pokoj jako nějaký starý kumbál. Máma ho prostě nechala zchátrat.“

Tak proč se ti teď nelíbí? přemýšlela Lis v duchu.

„Vzpomínáš si na medvídka Pú?“ zeptala se a ukázala na ošuntělého medvídka se skleněnýma očima prázdně zírajícíma do rohu místnosti, v němž se od včerejška, kdy zde Lis naposledy uklízela, objevila třpytivá pavučina.

Portia se dotkla medvídkova nosu a pak ustoupila zpátky ke dveřím a zkřížila ruce na prsou.

„Co se děje?“ zeptala se Lis.

„Nejsem si jistá, jestli tu můžu zůstat.“

„Jak to myslíš?“

„Prostě jsem s tím nepočítala.“

„Počkej, ty mluvíš o dnešku? Portie, nech toho… Vždyť už je strašně pozdě.“

„Vlaky jezdí celou noc.“

Lisina tvář se rozpálila. „Myslela jsem, že tady pár dní zůstaneš.“

„Já vím, že jsme o tom mluvily. Ale… myslím, že bych měla jít radši zpátky na vlak. Asi jsem ti to měla říct předem.“

„Nejdřív ani nezavoláš a neřekneš nám, že se opozdíš. Pak nám nedáš vědět, že přijedeš z nádraží sama. Prostě se tu jen tak objevíš, sebereš peníze a zmizíš?“

„Lis.“

„Nemůžeš se přece dvě hodiny trmácet ve vlaku a pak se hned otočit a odjet zpátky. Vždyť je to šílené.“ Lis přešla k posteli a natáhla se po medvídkovi, ale pak si to rozmyslela a posadila se na žinylkový přehoz. „Portie, vždy jsme spolu už hezkých pár měsíců nemluvily. Od léta jsme mezi sebou sotva prohodily jediné slovo.“

Portia dopila šampaňské a položila skleničku na prádelník. Na tváři se jí objevil tázavý pohled.

„Ty dobře víš, o čem mluvím,“ řekla Lis.

„Momentálně je pro mě těžké být mimo domov. Zažíváme teď s Leem obtížné období.“

„A kdy budete mít snadné období?“

Portia ukázala rukou na pokoj. „Mrzí mě to, když jsi s tím měla tolik práce. Snad přiští týden. Nebo za pár týdnů. Přijedu dřív a pobudu tu celý den.“

Ticho náhle přerušil Owen, když ostrým hlasem zavolal Lis. Lis znepokojeně pohlédla ke dveřím, pak zpět sobě do klína a zjistila, že nakonec medvídka přece jen sebrala. Rázně se postavila a položila hračku zpátky na polštář.

„Lis,“ ozval se Owenův naléhavý hlas, „přijď za mnou dolů.“

„Už jdu,“ řekla Lis a otočila se k sestře. „Ještě si o tom promluvíme,“ prohlásila a vyšla z pokoje dříve, než stačila Portia otevřít pusu k protestům.

„Vypadá to na pěknej průšvih.“

„Jo, to bych řekl.“

Oba muži se nacházeli v rozeklaném údolí, z něhož se do patnáctimetrové výšky tyčil strmý skalnatý sráz plný černých kamenů, spletitých šlahounů a holých větviček, z nichž mnohé již dávno odumřely a nyní se zatuchle rozkládaly. Na lesním porostu se leskla vlhkost jako milion hadích šupin, rosa mužům máčela mundúry a barvila je stejnou tmavě modrou barvou, jako když uklízeli na oddělení pomočujících se pacientů.

„Koukni na to. Jak vůbec poznáme, že je to jeho otisk?“

„Protože má nohu čtrnáctku a navíc je naboso. Kdo jiný by to podle tebe mohl být? Tak drž radši klapačku.“

Měsíc zapadal za mračna a v houstnoucí tmě připadala situace oběma mužům jako scéna vystřižená z hororového filmu.

„Poslyš, chtěl jsem se zeptat – ty šoustáš s Psaltzovou?“

„S Adlerovou sekretářkou?“ zachechtal se Stuart Lowe. „To by teda bylo vážně chytrý. Ale fakt si myslím, že jsme se měli bránit víc. Vůbec jsme sem nemuseli chodit. Nejsme přece policajti.“

Oba muži byli statné postavy – svalnatí a vysocí – a na hlavě měli krátký sestřih. Lowe byl blonďák, Frank Jessup tmavovlasý. Oba byli lehkovážní a k problémovým mužům a ženám, které měli na starost, necítili nenávist ani lásku. Svou práci brali jako normální zaměstnání a ze všeho nejvíce je těšilo, že za ni dostávají slušný plat v místě, kde nebyla pořádně zaplacena prakticky žádná práce.

Tento noční úkol je však naopak netěšil vůbec.

„Byla to vážně chyba,“ zamumlal Lowe. „Koho by napadlo, že udělá, co udělal?“

Jessup se opřel o borovici a vtáhl do nosu zápach terpentýnu.

„A co Mona? S tou šoustáš?“

„S kým?“

„S Monou Cabrillovou. S ,mondénní Monou‘. S tou sestrou z déčka.“

„Jo. Aha. Ne. A ty?“

„Ještě ne,“ řekl Jessup. „Ale nejradši bych jí podstrčil dávku thiopentalu a obskákal ji, sotva by stačila usnout.“

Lowe cosi nabroušeně zabručel. „Radši se pořádně rozhlížej, Franku.“

„Vždyť bysme ho slyšeli. Pořízci jako on nemůžou jen tak chodit po lese a nedělat přitom randál. Minulý týden neměla podprsenku. V úterý. Staniční sestra ji pro ni poslala domů. Ale chvíli to tam bylo jako v Bradavkově.“

Vlhký vzduch s sebou přivál slabou vůni kouře z táboráku nebo kamen. Lowe si přiložil dlaně na oči a snažil se odhadnout, jak moc je vyděšený. „Nemůžu si pomoct, ale od téhle práce jsou přece policajti.“

„Psst,“ zasyčel Jessup náhle. Lowe vyskočil, ale pak se rozesmál a tvrdě udeřil svého kolegu do ramene. „Blbečku.“ Chvíli spolu naoko zápolili, protože se ze sebe snažili setřást napětí, a pak se znovu vydali údolím. Byli vystrašení, to ano, ale strach jim nahánělo spíše ponuré prostředí než samotný uprchlík – oba totiž Michaela Hrubeka znali. Lowe na něj dohlížel po většinu čtyřměsíčního období, během něhož byl pacient hospitalizován ve státní nemocnici v Marsdenu. Hrubek někdy dokázal být pěkný otrava – choval se sarkasticky, popudlivě a nic mu nešlo pod nos –, ale nikdy se nezdálo, že by měl násilnické sklony. Přesto nyní Lowe řekl: „Myslím, že to tu zabalíme a zavoláme policajty.“

„Jenže když ho nepřivedem zpátky, přijdem o práci.“

„Za tohle nás nemůžou vyhodit. Jak jsme to mohli vědět?“

„Že nás nemůžou vyhodit?“ vyhrkl Jessup. „To si jenom namlouváš, hochu. Oba dva jsme běloši před čtyřicítkou. Můžou nás vyhodit, i kdyby se jim jen nelíbilo, jak serem.“

Lowe dospěl k názoru, že by měli přestat mluvit. Mlčky tedy ušli dalších třicet metrů chladným a dusivým údolím, než si konečně všimli jakéhosi pohybu. Byl nezřetelný a možná nešlo o nic jiného než o odhozený nákupní pytlík poletující ve větru. Žádný vítr však nefoukal. Tak to možná byla srna. Jenže srny nechodí lesem a nebroukají si pod nosem písničky. Zřízenci se na sebe podívali a chopili se zbraní – oba měli lahvičku se slzným plynem a gumový obušek. Chytili pendreky pořádně do ruky a pokračovali v chůzi do svahu.

„On nechce nikomu ublížit,“ prohlásil Lowe a dodal: „Dělal jsem s ním už mockrát.“

„To mě těší,“ zašeptal Jessup. „A teď už zavři klapačku.“

Vtom se ozvalo sténání, jež Loweovi jako rodákovi z Utahu připomnělo vytí kojota chyceného do pasti, který se nedožije rána. „Je to čím dál hlasitější,“ řekl zcela nadbytečně a Frank Jessup byl již příliš vyděšený, než aby ho znovu umlčel.

„Je to pes,“ nadhodil Lowe.

Pes to ovšem nebyl. Zvuk vycházel přímo z tlustého hrdla Michaela Hrubeka, který s neskutečně hlasitým praskáním doklopýtal doprostřed stezky šest metrů před oba zřízence a nehybně ztuhl jako nějaká obézní socha.

Lowe si vzpomněl, kolikrát Hrubeka koupal, rozmazloval a domlouval mu, takže si náhle začal připadat jako vůdce týmu. Vykročil kupředu. „Ahoj, Michaeli. Jak se máš?“

Místo odpovědi přišlo jen tiché zamumlání.

„Nazdar, mistře Michaeli!“ přidal se Jessup. „Můj oblíbený paciente! Jsi v pořádku?“

S výjimkou zablácených trenýrek byl Hrubek úplně nahý a jeho namodralý obličej s našpulenými rty a posedlým výrazem v očích podivně připomínal mimozemšťana.

„Není ti zima?“ vymáčkl ze sebe Lowe.

„Vy jste agenti od Pinkertona, hajzlové.“

„Ne, to jsem já. To jsem já, Frank. Přece si na mě vzpomínáš, Michaeli. Z nemocnice. A tady Stua taky znáš. My jsme ti senza ošetřovatelé z oddělení E. Vždy nás přece znáš, člověče. Hele…“ Jessup se dobrosrdečně zasmál. „Co tady vlastně děláš bez šatů?“

„A co ty schováváš v těch svých, mizero?“ opáčil Hrubek a ušklíbl se.

Na Lowea náhle prudce dolehla tíživost situace. Proboha, vždyť tady nejsou v nemocnici. Nejsou obklopeni ostatním personálem, nikde tu není telefon, nejsou tu sestry připravené s dvěma sty mililitry fenobarbiturátů. Strach mu podlomil nohy, a když Hrubek zaječel, vyrazil z údolí do svahu a Jessup vystartoval za ním, Lowe zůstal stát na místě.

„Franku, počkej!“ zavolal.

Jenže Jessup nepočkal, a tak i Lowe nakonec neochotně vyrazil za obrovským modrobílým monstrem, které nemotorně poskakovalo po pěšině. Vlhkým údolím se nesla ozvěna Hrubekových proseb, aby ho nezastřelili ani nemučili. Po chvíli Lowe dohonil Jessupa a oba běželi spolu.

Prodírali si cestu lesním porostem a oháněli se obušky jako mačetami. „Ježíši, koukej na ty kameny,“ hekal Jessup. „Jak může po těch kamenech běžet?“ V tu chvíli se Loweovi vybavila vzpomínka, jak Hrubek přichází za hlavní budovu nemocnice s botama uvázanýma kolem krku a pak se znovu a znovu prochází naboso po štěrku a cosi mumlá, jako by hovořil ke svých chodidlům a pobízel je, aby ztvrdly. A to se stalo před pouhým týdnem.

„Franku,“ zasípal Lowe, „je to celé nějaké divné. Měli bysme…“

Náhle začali plachtit černočerným vzduchem. Stromy a kameny se znovu a znovu zvedaly a převracely se vzhůru nohama. S nerozeznatelnými výkřiky se oba zřítili do strže, kterou Hrubek snadno přeskočil. Cestou naráželi do kamenů a větví a jejich kutálející se těla nakonec s hlasitým žuchnutím dopadla na zem. Z Loweova stehna a paže se začal rozlévat ledový chlad. Oba teď nehybně leželi v šedivém mazlavém blátě.

Jessup ucítil krev. Lowe si prohlédl své zkroucené prsty, kterým se však rázem přestal věnovat ve chvíli, kdy si otřel bláto z předloktí a zjistil, že to vůbec není bláto, nýbrž rozšklebená třiceticentimetrová rána v místě, kde kdysi bývala kůže. „Zmrd jeden,“ zakvílel. „Zvalchuju toho hajzla k nepoznání, i kdyby mě to mělo stát život. Ach, sakra. Asi tu vykrvácím. Zatracená práce…“ Lowe se překulil do sedu, stiskl si ránu a s hrůzou ucítil své vlastní vytrhané horké maso. Jessup se spokojil s tím, že zůstal ležet bez hnutí v bahně prosyceném metanem a vdechoval vzduch po několika kubických centimetrech, nebo více jeho ochromené plíce nedokázaly nabrat. Vlhce zalapal po dechu a po chvíli zašeptal: „Myslím…“

Lowe se však nikdy nedozvěděl, co měl Jessup na srdci, protože v tu chvíli sešel doprostřed strže Hrubek. Nenuceně se sehnul, odstrčil Stuarta Lowea na bok, vytrhl oběma mužům z opasku lahvičky se slzným plynem a odhodil je hluboko do lesa. Nato se prudce otočil zpátky k Loweovi, který mu pohlédl do poťouchlého obličeje a začal křičet.

„Přestaň!“ zaječel Hrubek na oplátku. „Přestaň s tím rámusem!“

Lowe poslechl a díky tomu, že i Hrubek nyní propadl panice, se dokázal odtáhnout stranou. Jessup zavřel oči a začal cosi nesouvisle mumlat.

Lowe zvedl obušek.

„Vy jste od Pinkertona,“ blábolil Hrubek. „Od Pink-er-tona. Hezky jste si to za-pinkali, pane senza ošetřovateli. Takový loo-pink jsem už dlouho neviděl. Hezký pokus, ale neměli jste po mně jít – musím ještě zařídit jednu smrt. Dnešní den se nějak zvrt.“

Gumový obušek v Loweově ruce se ještě chvíli vznášel ve vzduchu a pak se zasvištěním dopadl do bláta u ošetřovatelových nohou. Lowe se otočil a vyrazil pryč – naslepo utíkal lesem a jeho odvaha byla náhle křehčí než tráva a šlahouny, které se ohýbaly pod jeho dupajícíma nohama.

„Nenechávej mě tu, Stu!“ křičel Jessup do bláta u svých rtů. „Nechci umřít sám.“

Hrubek sledoval mizející postavu Stuarta Lowea, pak si klekl na Jessupa a zatlačil mu hlavu hlouběji do země. Zřízenec ucítil hlínu a trávu, které mu připomněly dětství. Dal se do pláče.

„Ty pitomej idiote,“ ulevil si Hrubek a dopáleně pokračoval: „Vždyť si ani nemůžu vzít tvoje šaty.“ Ostře zapíchl prst do nášivky s názvem státní psychiatrické léčebny Marsden na Jessupově kombinéze. „K čemu jsi mi vůbec dobrý?“ zeptal se a začal zpívat: „,Dobrou noc, dámy, dobrou noc, dámy, uvidím vás plakat…‘“

„Pustil bys mě, prosím tě, Michaeli?“

„Vy jste mě našli a já teď musím připravit takové jedno překvapení. ,Dobrou noc, dáááámy, uvidím vás umírat!‘“

„Nikomu to neřeknu, Michaeli. Prosím tě, pusť mě. Ach, prosím tě. Já mám ženu.“

„Ó, a je hezká? Šoustáš ji často? A šoustáš ji nepříjemnými způsoby? A vůbec, jakou má adresu?“

„Prosím tě, Michaeli…“

„Je mi líto,“ zašeptal Hrubek a sklonil se.

Ošetřovatelův křik byl velmi hlasitý a velmi krátký. K Hrubekově neskonalé radosti vyplašil jednu nádhernou sovu, která se v černočerné strži kupodivu zlatavě leskla – vznesla se z nedalekého dubu a proletěla sotva metr a půl od ohromeného obličeje obrovitého muže.

„…opakuji, Národní meteorologická služba vydala varování obyvatelům okresů Marsden, Cooper a Mahican před blížící se prudkou bouřkou. V nížinách se očekává vítr o rychlosti více než sto deset kilometrů v hodině, tornáda a silné záplavy. Řeka Marsden se již nyní nachází na povodňovém stupni a předpokládá se, že hladina stoupne ještě přinejmenším o metr a bude kulminovat okolo druhé hodiny ráno. Jakmile získáme další zprávy, budeme vás neprodleně informovat…“

Portia je objevila v pracovně, kde se oba zachmuřeně opírali o hi-fi skříňku z týkového dřeva.

Z rádia se opět ozvala vážná hudba a Owen ho vypnul.

Portia se zeptala, co se děje.

„Bouřka.“ Owen se otočil a vykoukl z okna.

Vážení čtenáři,

právě jste si přečetli přesně deset tisíc slov, jež jsme vám na základě svolení autora mohli nabídnout jako bezplatnou ukázku. Pokud chcete číst dál, stačí maličko: koupit si tuto knihu u vašeho oblíbeného prodejce elektronických knih. Přejeme příjemný čtenářský zážitek!