2015

Na počátku bylo slovo.

Člověk je uvádí v čin. Je jeho vykonavatelem, nikoli hercem.

Henry Miller

I

ŠEPTAJÍCÍ MEDVĚDI

1

Megan zaparkovala auto.

Vůbec se mi tam nechce, říkala si. Ani za mák.

Zůstala ve voze a poslouchala déšť…

Vypnula motor a podívala se na své oblečení. Měla na sobě obvyklý ohoz: džíny a pod tmavou pracovní košilí bílé tílko. Výstroj doplňovaly vojenské boty. Přestože tak chodila oblékaná běžně, dnes se v tom nějak necítila. Rozpačitě zalitovala, že si nevzala alespoň sukni. Kalhoty na ní visely jako pytel a rukávy košile jí sahaly až k černě nalakovaným nehtům. Ponožky v barvě rajské polévky působily jako pěst na oko. Ale vždy je to fuk, ne? pomyslela si. Terapie stejně za chvíli končí.

Třeba se doktor soustředí na moji lepší stránku – smutné modré oči a blonďaté vlasy. Jo – a taky na kozy! Je to koneckonců chlap.

Pytlovitý oděv aspoň schoval ty tři… no jo, spíš pět kilogramů navíc.

Megan stále otálela. K psychoterapeutovi se jí ani trochu nechtělo.

Promnula si prsty horní ret a skrz deštěm smáčené okno se podívala ven na lesknoucí se stromy a keře. Letošní duben připomínal spíš červen nebo červenec. Na horkém asfaltu se srážela pára. Je to tady tak opuštěné, pomyslela si. Nikdy předtím jsem si toho nevšimla.

Bláznivá Megan jí našeptávala: Prostě si řekni ne a vypadni.

Jenže nemohla. V nitru se jí odehrával urputný zápas.

Z krku si alespoň sundala dřevěný přívěsek se symbolem míru, který se jí pohupoval mezi ňadry, a odhodila jej na zadní sedadlo. Odhrnula si vlasy z obličeje. Klouby na prstech jí natekly do velikosti golfových míčků. Koukla se na sebe do zpětného zrcátka. Setřela si černou rtěnku, stáhla si blonďaté vlasy do ohonu a sepnula zelenou gumičkou.

Tak jo, jdu na to. Ať už to mám za sebou.

Vyběhla na déšť, zazvonila a po chvilce se ozval bzučák u dveří.

Megan McCallová vešla do čekárny, v níž v posledních sedmi týdnech trávila každé sobotní ráno od toho incidentu. Pořád čekala, že si na sezení s terapeutem zvykne, ale nějak se to nedařilo.

Všechno tady nenáviděla. Sezení byla sama o sobě dost otravná, ale tohle čekání ji skutečně ubíjelo. Doktor Hanson ji pokaždé nechal čekat. Ačkoliv přišla včas a žádní pacienti v čekárně neseděli, vždycky musel začínat alespoň o pět minut později. Přestože ji to štvalo, nikdy si mu nepostěžovala.

Dnes však ve dveřích stál jiný doktor. Zvedl obočí a usmál se na ni. Tenhle přišel včas.

„Ty jsi Megan?“ zeptal se a nenuceně se usmál. „Já jsem Bill Peters.“ Byl to hezký muž ve věku Meganina otce. Na rozdíl od plešatého Hansona, který vypadal jako typický cvokař, měl tenhle nový lékař pořádnou hřívu. Vypadá tak trochu jako George Clooney, pomyslela si Bláznivá Megan. Mírně opadla její ostražitost.

Ani se nepředstavil jako „doktor“. Zajímavé.

„Ahoj.“

„Pojď dál,“ pokynul jí. Vešla do kanceláře.

„Jak se má doktor Hanson?“ zeptala se a sedla si do křesla u jeho stolu. „Onemocněl mu snad někdo z rodiny?“

„Jeho matka – měla nějakou nehodu. Prý bude v pořádku, ale doktor Hanson se za ní vypravil na týden do Leesburgu.“

„Takže vy jste něco jako supl ve škole?“

Zasmál se. „Tak nějak.“

„Nevěděla jsem, že cvokař… terapeuti přebírají cizí pacienty.“

„Někteří to nedělají, ale doktor Hanson upřednostňuje návaznost,“ vysvětlil a odmlčel se, jako by si nebyl jist, zda Megan ví, co to slovo znamená.

Doktor Peters – Bill Peters – jí zavolal včera po škole a řekl jí, že na něho doktor Hanson převedl své pacienty. Jestli prý má zájem, může se zúčastnit sezení jako obvykle. Ani náhodou, našeptávala jí Bláznivá Megan. Po chvilce povídání s doktorem Petersem si však umínila, že to přece jen zkusí. Z jeho hlasu vyzařovalo cosi uklidňujícího. S plešounem Hansonem jen mrhala časem. Byl to budižkničemu. Z jeho sezení si zapamatovala jen to, že si u něj mohla postěžovat na školu, na samotu, na Amy, Joshe a Brittany. Doktor Hanson jen pokyvoval hlavou a navrhoval, že ze všeho nejdřív musí mít ráda sama sebe. Čert ví, co tím myslel.

„Možná se budu trochu opakovat,“ řekl Peters, „ale pokud ti to nevadí, mohli bychom si projít pár základních věcí.“

„Tak jo.“

Zeptal se: „Ty jsi Megan Collierová?“

„Ne, Collier je můj otec. Já používám matčino příjmení: McCallová.“ Zavrtěla se v křesle a přehodila si nohu přes nohu. Z bot jí vykoukly červené ponožky. Raději zase spustila obě nohy na podlahu.

„Ty tahle sezení nemáš moc v lásce, že?“ zeptal se najednou.

Na tohle se Hanson nikdy neptal. Tak neomalenou otázku by jí nikdy nepoložil. Hanson se jí taky na rozdíl od Peterse nedíval do očí, když s ní mluvil. Zpříma mu řekla: „To nemám.“

Zatvářil se pobaveně. „Víš, proč jsi tady?“

Nastalo ticho. Bláznivá Megan odpověděla v duchu za ni: Protože jsem něco zblbla, mám duševní poruchu. Jsem cvok, psychouš, zkrátka jsem praštěná. A ví o tom půlka školy. Zřejmě vůbec nemáte ponětí, jak je těžké projít po chodbě, když na vás všichni civí a říkají si: Je to cvok, je to cvok. Bláznivá Megan se neopomněla zmínit o tom, co by normální Megan nepřiznala ani za milion – o obrázku Megan ve svěrací kazajce, který kdosi vytiskl z počítače a před dvěma týdny nechal kolovat po jeffersonské střední škole.

Megan jen odpověděla: „Protože kdybych nechodila na sezení, předali by mě k soudu pro mladistvé.“

Před dvěma měsíci ji našli opilou na můstku obecního vodojemu, čímž se dopustila zločinu. Do celého incidentu se zapletla okresní policie a všechno se zkomplikovalo. Nakonec se vše vyřešilo tím, že Megan nebude právně stíhána, pokud začne chodit na sezení k psychiatrovi.

„To je pravda, jenže to není odpověď.“

Zvedla obočí.

„Odpověď zní: Jsi tady, aby ses cítila líp.“

Proboha, začala Bláznivá Megan a obrátila oči.

Jeho slova zněla hloupě, ale… ale… doktor Peters je říkal takovým způsobem, že Megan uvěřila, že je terapeut opravdu myslí vážně. Tenhle chlapík žije v naprosto jiném světě, než ten ztroskotanec Hanson.

Otevřel kufřík a vytáhl z něj žlutý blok. Na stůl hodil nějakou brožuru. Všimla si fota San Franciska na obálce.

„Chystáte se do San Franciska?“ zeptala se.

„Koná se tam konference,“ řekl a poklepal prstem na brožurku. Pak ji podal Megan.

„Mám to město rád,“ pokračoval. „Býval jsem hipík. Byl jsem na jeffersonské planině… Ale o tom ty nemůžeš nic vědět – bylo to dávno předtím, než ses narodila.“

„Právě naopak – Janis Joplinovou a Hendrixe přímo zbožňuju.“

„Vážně? Nikdy jsi nebyla v Bay?“

„Zatím ne, ale někdy si tam vyrazím. Matka o tom sice ještě neví, ale stejně tam pojedu.“

Přimhouřil oči. „Víš, že jsi Joplinové podobná? Kdybys neměla vlasy stažené nahoru, měla bys je jako ona.“

Megan teď litovala, že si vlasy stáhla do culíku.

Doktor dodal: „Jsi samozřejmě hezčí a štíhlejší. Umíš zpívat blues?“

„Ráda bych…“

„Ty si přece hippies nemůžeš pamatovat,“ uchechtl se.

„Kdepak!“ vyhrkla nadšeně. „Woodstock jsem viděla osmkrát.“

Škoda že si nenechala na krku dřevěný přívěšek se symbolem míru.

„Ale teď ruku na srdce: Chtěla ses opravdu zabít?“

„Ne,“ odpověděla.

„Jak se to tedy stalo?“

„Tak jo – vypila jsem trochu likéru Southern Comfort. No, možná víc než trochu.“

„Oblíbený drink Joplinky,“ řekl. „Mně se zdá děsně sladký.“

No vida! Odvázal se! Je docela fajn, řekla si Megan. Začínal se jí skoro líbit.

Podíval se na její vlasy a ofinu a zahleděl se jí do očí. Jeho pohled jí připomněl Joshovo něžné laskání, vždycky ji potěšil na duši a dodal jí sebevědomí.

Megan pokračovala: „Kdosi pak plácnul, že nahoru na vodojem nikdo nevyleze. Já řekla, že to dokážu, a vylezla tam. To je celé.“

„A policisté tě sebrali na základě nesmyslného obvinění.“

„Tak nějak.“

„Řekl bych, že se nejedná o zločin století.“

„Taky si myslím. Jenže oni byli tak…, však víte.“

„Vím,“ řekl. „Teď mi pověz něco o sobě. O své tajemné minulosti.“

„Mí rodiče jsou rozvedení. Žiju s Bett. Říká si bytová architektka, protože to zní líp, ale v podstatě je aranžérka. Tate má farmu v Prince William. Kdysi byl slavný právník, ale teď se zabývá jen závěťmi, prodejem domů a tak. O farmu se starají lidi, které si najal – pachtýři.“

„Jak s nimi vycházíš? Vaří kaši moc horkou, studenou, nebo tak akorát?“

„Akorát.“

Přikývl a poznamenal si něco do bloku – i když si do něj možná jen čmáral. Třeba ho nudím, pomyslela si, a píše si seznam věcí, které má nakoupit.

Co je třeba koupit po schůzce s Bláznivou Megan.

Vyprávěla mu o tom, jak vyrůstala, o smrti matčiných rodičů, o smrti tátova otce, o škole i o přátelích. O tetě Susan – o matčině dvojčeti. O tom, že si chudinka teta prožila své, protože byla celý život nemocná. Že to je milá paní, která marně toužila po dětech.

„Ach tak,“ řekl.

Nic z toho, s čím se mu svěřila, však pro ni nebylo důležité. Pro něj jistě ještě míň.

„A co přátelé?“

Spočítala bych je na prstech jedné ruky, řekla Bláznivá Megan.

Psst.

„Potloukám se většinou s romantiky,“ řekla doktorovi.

„S novogotiky?“

„Jo, jenže…,“ rozhodla se jít s pravdou ven. „Jsem spíš samotář. Scházím se sice s různými lidmi, ale nakonec jsem se rozhodla, že se na ně vykašlu. Je to jen banda povalečů.“

„To je fakt, takových je hodně,“ zasmál se. „Proto jsou v tomhle oboru takové žně.“

Překvapeně zamrkala a pak se usmála také.

„A jak jsi na tom s kluky?“

„Tohle bude stručné,“ poznamenala a smutně se usmála. „Chodila jsem s klukem – jmenoval se Joshua. Byl fajn, jenže byl starší. A taky černoch. Žádný gangster – jeho otec je voják, pracuje v Pentagonu, a jeho máma je ředitelka. Má fakt vysoké postavení. Rasové problémy jsme neměli, ale doktor Hanson tvrdil, že jsem se s ním zapletla jen proto, abych rozzuřila rodiče.“

„A podařilo se ti to?“

„Nevím. Měla jsem ho celkem ráda. Vlastně jsem ho opravdu měla ráda.“

„A rozešli jste se?“

„Jasně. Doktor Hanson řekl, že bych ho měla pustit k vodě.“

„To opravdu řekl?“

„Ne přesně takhle, ale měla jsem takový dojem.“

Bláznivá Megan vysvětlovala: Copak může cvok jako já s někým chodit? Kdybych ho nepustila k vodě – což jsem obrečela, bulila jsem snad dva týdny v kuse –, kdybych ho nenechala, všichni ze školy by na něj ukazovali: „To je ten, co chodí s tou cáklou holkou.“ Doneslo by se to i jeho rodičům – nejmilejším lidem pod sluncem – a trápilo by je to… Samozřejmě jsem musela odejít…

„A nikdo jiný není na obzoru?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla hlavou.

„Vraťme se ještě k rodině. Popovídejme si o tvé matce.“

„S Bett vycházím dobře.“ Zaváhala. „Je zvláštní – na jedné straně seriózní podnikatelka, ale přitom věří těm nesmyslům okolo hnutí New age. Jsou to jen kecy! Ale mně to nevadí. Vlastně se vůbec nehádáme, máme skvělý vztah. Fakt skvělý. Jediný problém je v tom, že si našla takového pošuka.“

„Povídáš si s mámou? Nebo spolu mluvíte jen tak, aby řeč nestála – jak říkávala moje babička?“

„Určitě… Vlastně má moc práce. Jenže kdo nemá? Jo, mluvíme spolu.“ Doufala, že se jí nezeptá o čem. Musela by si něco vymyslet.

„A co táta?“

Pokrčila rameny. „Je fajn. Bere mě na koncerty, na nákupy. Vycházíme spolu skvěle.“

„Skvěle?“

Bláznivá Megan poznamenala: Jiné slovo než „skvěle“ neznáš, ty huso?

„Jasně,“ řekla Megan. „Jen…“

„Jen co?“

„Asi se spolu nemáme moc o čem bavit. On třeba chce, abych chodila surfovat, jenže zkusila jsem to s ním jen jednou – připadá mi to jako strašně plytká zábava. Radši bych si četla knížku.“

„Čteš ráda?“

„Jo, čtu hodně.“

„Jaké máš oblíbené autory?“

„Nevím.“ Najednou měla v hlavě prázdno.

Bláznivá Megan jí moc nepomohla. Jo, bude si myslet, že jsi nějaká vadná.

Ticho! poručila Megan. Vzpomněla si na poslední knihu, kterou četla. „Znáte Márqueze? Čtu Podzim patriarchy.“

Zvedl obočí. „Moc se mi líbila.“

„Neděláte si srandu? Já…“

Doktor Peters rychle dodal: „Láska za času cholery – nejlepší milostný příběh, jaký kdy byl napsán. Četl jsem ho třikrát.“

Znovu zahrál na citlivou strunu. „Já taky. Já ji vlastně četla jen jednou.“ Kniha ležela na jejím nočním stolku.

„Řekni mi víc o otci,“ pokračoval.

„No, je pořád docela hezkej – myslím na čtyřicátníka. A má docela kondičku. Pořád se s někým tahá, ale nějak nemůže najít trvalejší vztah. Touží prý po rodině.“

„Opravdu?“

„Jo, jenže když to myslí vážně, proč chodí s prsatýma blondýnama, které vypadají jako Bambi…? Dělám si legraci.“ Oba se zasmáli.

„Pověz mi o rozvodu.“

„Já si rodiče vlastně spolu ani nepamatuju. Rozvedli se, když mi byly tři.“

„Proč?“

„Brali se moc mladí. Aspoň to tvrdí Bett. Každý se vyvíjel jiným směrem. Máma byla celkem přelétavá a pak ještě začala s New age. Táta byl pravý opak.“

„Rozvod byl čí nápad?“

„Myslím, že tátův.“

Něco si zase načmáral a pak vzhlédl. „Jak moc tě rodiče štvou?“

„Neštvou mě.“

„Opravdu?“ zeptal se, jako by ho její odpověď překvapila. „Víš jistě, že tvoje kaše není příliš horká?“

„Mám je ráda, oni mají rádi mě. Vycházíme spolu… dobře. Kaše je akorát. Z čeho ta kaše vůbec bývá?“

„Nemám ponětí,“ vybafl Peters rychle. „Co si vybavíš, když řeknu tvá matka?“

„Cože?“

„Rychle! Řekni to hned! Honem!“ zablýskal očima.

Megan polilo horko. „Já…“

„Neváhej,“ šeptl. „Řekni, co ti bleskne hlavou!“

Vykoktala: „Bett se chystá na rande, líčí se, hledí do zrcadla, natahuje si vrásky a doufá, že se samy vyhladí. Tohle dělá vždycky. Jako by pro ni obličej byl tou nejdůležitější věcí na světě. Vlastně celý její vzhled.“

„Co se ti honí hlavou, když ji takhle pozoruješ?“ Tvářil se zaujatě. Znovu se zarazila. „Nesmíš váhat, pověz mi to!“

„Běhna.“

Pokyvoval hlavou. „Báječné, Megan.“

Byla sama na sebe pyšná a ani nevěděla proč.

„Úžasné. Teď rychle – co bys řekla o otci?“

„Medvědi.“ Zalapala po dechu a plácla se přes pusu. „Ne, počkat…, musím přemýšlet.“

Doktor se však prvního vyřčeného slova hned chytil. „Medvědi? Myslíš ty v zoo?“

„Ne, zapomeňte na to.“

„Pověz mi o nich.“

Zavrtěla hlavou.

„Pověz mi to, Megan,“ trval na svém.

„Není to důležité.“

„Ale kdepak, to je důležité,“ řekl. „Poslyš, Megan, jsi na sezení se mnou. Zapomeň na to, co jsi kdy povídala Hansonovi. Mám jiné metody, netápu ve tmách. Já jdu do hloubky.“

Podívala se mu do očí a ztuhla jako srna ve světle reflektorů.

„Bez obav,“ řekl vlídně. „Důvěřuj mi, mám v úmyslu navždy změnit tvůj život.“

2

„Nebyli to skuteční medvědi.“

„Hračky?“

„Medvědi z knížky.“

„A proč je tak těžké o nich mluvit?“ zeptal se doktor Peters.

„Nevím.“

Bláznivá Megan se jí vysmála: To se ti teda povedlo, ty pošuku! Tos zbodala! Teď mu o té knížce musíš říct!

Megan však uvažovala: v posledních sedmi týdnech jsem s nablýskaným plešounem Hansonem nezažila nic než nudu. Za deset minut s doktorem Petersem si připadám jako nabitá elektřinou.

Bláznivá Megan namítala: Je to moc těžké. Až příliš to bolí.

Bill ji však slyšet nemohl.

„Pokračuj,“ povzbudil ji.

A ona spustila: „Bylo mi asi šest a trávila jsem víkend s Tatem. Bydlí ve velikém domě, kolem kterého není na míle daleko ani živáčka. Stojí uprostřed kukuřičných polí. Je tam takový klid, až je to strašidelné. Cítila jsem se tam divně, bála jsem se, a proto jsem ho prosila, aby mi přečetl pohádku. Tvrdil, že doma žádné dětské knížky nemá. Posmutněla jsem a rozplakala se. Nemohla jsem pochopit, proč žádné pohádky nemá. Zatvářil se zmateně a zaběhl do staré stodoly, kam jsem já nesměla – a po chvíli se vrátil s knihou. Jmenovala se Šeptající medvědi. Ukázalo se, že to vůbec dětská knížka není. Teprve mnohem později jsem se dozvěděla, že to je sbírka evropských pověstí.“

„Pamatuješ si ten příběh?“

„Jasně.“

„Vyprávěj mi ho.“

„Je hloupý.“

„Ne,“ řekl Peters a přiklonil se blíž. „Vsadím se, že není hloupý. Povídej.“

„Na okraji lesa stálo městečko a všichni lidé v něm žili šťastně – jak už to v pohádkách bývá, než se něco semele. Lidé tam chodili po ulicích, zpívali, chodili na trh a večeřeli v kruhu svých rodin. Jednoho dne však z lesa vyšli dva velcí medvědi a zastavili se až na kraji městečka. Naklonili hlavy k sobě, jako by si něco šeptali.

Zpočátku jim nikdo nevěnoval pozornost, ale později se obyvatelé jeden po druhém začali pozastavovat nad tím, co si ti medvědi mohou šeptat. Nikdo nic nezaslechl. Téže noci se medvědi vrátili do lesa. Obyvatelé města se tedy sešli a jedna žena s jistotou tvrdila, že si medvědi utahovali z místních lidí. Všichni si najednou začali všímat, jak ten či onen chodí legračně, jak hloupě vypadá nebo jak divně mluví. Skončilo to tak, že se ve městě jeden druhému vysmívali, až se úplně rozhádali.

Dalšího dne medvědi znovu vyšli z lesa a začali si opět šeptat. Určitě si to umíte živě představit. Pak se zase v noci vrátili do lesa. Tentokráte se ozval nějaký stařík. Tvrdil, že pomlouvali lidi z městečka. Všichni dostali strach, že medvědi znají všechna jejich tajemství, zavřeli se ve svých domovech a báli se vycházet ven.

Pak – třetího dne – vyšli medvědi z lesa znovu. Opět si šeptali, jenže tentokrát starosta prohlásil: ‚Já vím, co říkají! Plánují útok na městečko.‘ A tak lidé zapálili pochodně, aby medvědy vyplašili, ale nešťastnou náhodou podpálili dům. Oheň se rychle rozšířil i na ostatní domy a celé město shořelo.“

Megan se zachvěla. Sklouzla pohledem ke stolu; nedokázala se doktorovi Petersovi podívat do tváře. Pak pokračovala: „Tate mi tenhle příběh přečetl jen jedinkrát, ale poslední větu slyším jako dnes: ‚Víte, o čem si medvědi opravdu šeptali? Přece o ničem – copak nevíte, že medvědi neumějí mluvit?‘“

Vždyť je to tak praštěné, ušklíbla se Bláznivá Megan. Co si teď o tobě pomyslí?

Doktor Peters se jí však klidně zeptal: „A tenhle příběh tě rozesmutnil?“

„Jo.“

„Proč?“

„Ani nevím. Možná proto, že si všichni ničí život pro nic za nic.“

„Jenže v tom příběhu existoval důvod.“

Megan pokrčila rameny.

Doktor pokračoval: „Město lehlo popelem, protože si lidé vytvořili představu o své malosti, žárlivosti a malicherné útočnosti. Z tohoto příběhu plyne poučení – je o tom, jak lidi ničí sami sebe.“

„Nejspíš ano. Jen jsem si říkala, že to není pohádka pro děti. Asi jsem spíš chtěla slyšet Lvího krále nebo Sto jedna dalmatinů.“ Usmála se. Peters však její úsměv neopětoval.

„Co se stalo, když ti otec příběh dočetl?“

Proč se ptá zrovna na tohle? napadlo ji. Proč?

Megan znovu pokrčila rameny. „Nic, to je celý. Přijela Bett, vyzvedla mě a odvezla domů.“

„Je to drsné, viď, Megan?“

To víš, že jo.

Buď zticha! snažila se umlčet Bláznivou Megan.

Podívala se na doktora Peterse. „Asi ano.“

„Nebylo by lepší, kdybys své pocity napsala na papír? Dělá to mnoho mých pacientů. Tady máš,“ řekl a podal jí dva prázdné listy.

Vzala je a položila na brožurku, kterou jí dal jako podložku. Váhavě zvedla pero.

Chvíli civěla na prázdný list. „Nevím, co mám psát.“

„Napiš, co cítíš.“

„Nevím, co cítím.“

„Ale víš.“ Přiklonil se blíž. „Myslím, že se jen bojíš si to přiznat.“

„No…“

„Napiš všechno, co tě napadne. Cokoliv. Nejprve napiš své matce. Napiš jí dopis. Piš!“

Znovu ji polilo horko.

Do popředí se dostávala Bláznivá Megan…

Šeptl: „Jdi do hloubky.“

„Nic mě nenapadá!“

„Stačí se chytit jedné věci. Proč jsi na ni tak naštvaná?“

„Nejsem!“

„Ale jsi!“

Sevřela ruku v pěst. „Protože…“

„Proč?“

„Nevím. Protože je… protože se tahá s usmrkancema. Myslí si, že si je dokáže omotat kolem prstu.“

„No a?“ vyzval ji. „Může přece chodit, s kým uzná za vhodné. Je svobodná. Co tě tak štve?“

„Nevím!“

„Ale víš!“ vybafl.

„Je to podnikatelka a přitom se tahá s takovými šašky. Není taková princezna, jak si pořád namlouvá. Ani žádná krasotinka z obálky časopisu.“

„Hraje si na exotickou ženu? Proč to dělá?“

„Asi aby se cítila spokojená. Chce zůstat mladá a hezká až do smrti. Myslí si, že asi s tím pitomým Bradem bude šťastná. Jenže to se plete.“

„Chceš tím naznačit, že je sobecká?“

„Ano!“ vykřikla Megan. „To je ono! Vůbec jí na mně nezáleží! Kde myslíte, že byla tu noc, kdy jsem vyšplhala na vodojem? Byla u Brada! Měla mi zavolat, jenže se na to vykašlala.“

„Brad je její snoubenec?“

„Jo. Jela za ním do Baltimoru a ani mi nezavolala. Vsadím se, že si to pěkně rozdávali a že na mě prostě zapomněla. Přesně tak se chovala, když jsem byla malá. Pořád mě nechávala samotnou.“

„Úplně samotnou?“

„Ne – vždycky mě někdo hlídal. Většinou strejda.“

„Jaký strejda?“

„Manžel tety Susan, matčiny sestry. Té, co byla celý život hrozně nemocná – už jsem vám o ní vyprávěla. Bett s ní trávila v nemocnici veškerý čas, když jsem byla malá. Strejda Harris mě hlídal. Byl sice fajn, ale…“

„Ale tobě chyběla máma, viď?“

„Chtěla jsem, aby byla u mě. Tvrdila, že to je jen na chvíli, protože teta Susan je moc nemocná. Říkala mi, že jsou si velmi blízké. S nikým si tak nerozuměla jako se sestrou.“

Vyděšeně zavrtěl hlavou. „Tohle že ti řekla? Vlastní dceři?“

Megan přikývla.

„Tys pro ni přece měla být nejbližší osobou na světě!“

Při těchto slovech se jí sevřelo hrdlo. Setřela si slzy a zalapala po dechu. Nakonec pokračovala: „Tetička Susan by udělala cokoliv, aby otěhotněla, ale nepovedlo se jí to. Měla slabé srdce. Když pak máma čekala mě, Susan to bylo moc líto. Proto s ní máma trávila hodně času.“

„Tohle přece není omluva za zanedbávání dítěte. Neměla se vymlouvat!“

Megan vytáhla kapesník a otřela si slzy.

„A ty ses na ni nezlobila? Proč ne?“

„Protože má matka dělala správnou věc. Moje teta je moc milá. Často volá, ptá se na mě, chce, abych ji přijela navštívit. Jenže já to nikdy neudělám, protože…“

„Protože jsi na ni naštvaná. Vzala ti mámu.“

Zamrazilo ji. „Jo, myslím, že to tak bylo.“

„A dál, Megan? Co dál? Proč ty pocity viny?“

„Protože teta tehdy mámu potřebovala víc než já. Když jsem byla malá…“

Bláznivá Megan jí skočila do řeči: To mu přece nemůžeš říct!

Ale můžu. Jemu můžu říct všechno.

„Víte, strejda Harris se zabil.“

„Skutečně?“

„Bylo mi tety moc líto.“

„Na to zapomeň!“ vybafl.

Megan zamrkala.

„Ty jsi přece Bettina dcera! Ty jsi pro ni měla být středem vesmíru. Co provedla, je neomluvitelné. Řekni to. Řekni to!“

„Já…“

„Řekni to!“

„Bylo to neomluvitelné!“

„Dobrá. Teď jí to napiš. Zapiš všechen vztek, který v sobě dusíš. Ven s ním.“

Megan upustila pero na zem. Sehnula se a zvedla ho. Připadalo jí, že váží snad padesát kilo. Z nosu jí teklo, z očí se jí řinuly slzy a kapaly na papír.

„Jen jí to napiš,“ ponoukl ji doktor. „Jen jí napiš, jak je sobecká. Jak se obrátila k dceři zády a místo ní se starala o svou sestru.“

„Jenže…,“ podařilo se Megan vykoktat, „…tohle je zas sobecké ode mě.“

„Samozřejmě, ale byla jsi dítě a měla jsi ji chtít pro sebe. Rodiče jsou tady proto, aby uspokojovali potřeby dětí. Proto tady jsou. Jen jí napiš, co cítíš!“

Hlava se jí zatočila – pod temným pohledem doktorových očí – touhou a strachem zároveň.

A vztekem…

Za pouhých pár minut popsala téměř celý list. Upustila ho na podlahu. Vznášel se jako list padající ze stromu. Doktor si jej nevšímal.

„Teď otec.“

Megan ztuhla a pomalu zavrtěla hlavou. „Až příště, prosím.“

„Ne – teď!“

Stáhlo se jí hrdlo. „Štve mě, že se se mnou nechce stýkat. Ale proč? U soudu ani nebojoval, aby mě dostal do péče. Vídám ho jednou za dva až tři měsíce.“

„Napiš mu to.“

„Já…“

„Napiš mu to!“

Začala psát. Zapomněla na pravopis, na interpunkci a myšlenky se z ní jen řinuly. V půli listu se pero náhle zastavilo.

„Co máš ještě na srdci, Megan? Co mi nechceš říct?“

„Nic.“

„Ale co to slyším?“ řekl. „Najednou tě hněv začíná opouštět. Není to v pořádku. Něco mi tajíš. Šeptající medvědi. Co máš společného s tím příběhem?“

„Nevím.“

„Musíš najít nejbolavější místo a jít do hloubky. Vím, jak to funguje, jsem skvělý psychoanalytik.“

Bláznivá Megan už to nedokázala dál snášet. Netoužila po ničem než schoulit se do klubíčka a zmizet.

Doktor si přisunul židli blíž, až se dotýkali koleny. „No tak, co je to?“

„Ne. Nevím, co to je…“

„Musíš mi to říct. Potřebuješ mi to říct.“ Klekl na kolena a chytil ji za ramena. „Dotkni se nejbolestivějšího místa. Dotkni se jej! Otec ti čte knihu, dostává se až k poslední větě: ‚Medvědi neumějí mluvit‘ a odloží knihu stranou. Co se stane pak?“

Rozechvělá Megan narovnala záda a upřela pohled na podlahu. „Jdu si nahoru sbalit věci.“

„Přijíždí pro tebe matka.“

Přimhouřila bolavé oči. „Je tady. Slyším auto na příjezdové cestě.“

„Vchází dovnitř, ty jsi nahoře, rodiče v přízemí. Povídají si?“

„Ano. Zpočátku jsem je neslyšela, ale přikradla jsem se blíž.“

„Ale pak jsi je slyšela?“

„Ano.“

„Co říkají?“

„Nevím. Nepodstatné věci.“

„Co říkají?“ rozlehl se místností doktorův zvučný hlas. „Pověz mi to!“

„Mluví o pohřbu.“

„O pohřbu? Čí je to pohřeb?“

„Nevím, ale mluví o něčem špatném. Moc špatném.“

„Je v tom i něco jiného, že, Megan? Zmínili se i o něčem jiném, že?“

„Ne!“ vyhrkla zoufale. „Jen o pohřbu.“

„Megan, řekni mi to.“

„Já…“

„Jen do toho! Dotkni se bolestivého místa.“

„Tate řekl…“ Megan pocítila slabost. Zoufale se snažila potlačit slzy. „Řekl o mně… Mluvili o mně. A můj táta řekl…“ Zhluboka zalapala po dechu, jako by ji pálilo v plicích a v hrdle. Doktor překvapeně zamrkal, když vykřikla: „Nebýt té zatracené holky, všechno by dopadlo jinak! Všechno nám zkazila!“

Megan svěsila hlavu až ke kolenům a rozplakala se. Doktor ji objal kolem ramen a hladil ji po hlavě.

„A jak ti při tom bylo?“ zeptal se a setřel jí slzy.

„Nevím…, plakala jsem.“

„Chtěla jsi utéct?“

„Asi ano.“

„Chtěla jsi to tátovi nandat, že? Řekla sis, že když si o tobě myslí tohle, že mu to oplatíš. A odejdeš. Myslela sis to, viď?“

Přikývla.

„Chtěla jsi utéct někam, kde lidé nejsou sobečtí, kde tě budou milovat, kde mají dětské knížky, kde by ti četli a povídali si s tebou.“

Posmrkávala do papírových kapesníčků, které jí podal.

„Jen mu to pověz, Megan. Napiš mu to. Dostaň to ze sebe, abys tomu mohla čelit.“

Psala dlouho a z očí se jí řinul takový příval slz, že neviděla ani papír před sebou. Pak se sesunula na doktorovu hruď a vzlykala.

„Dobře, Megan,“ zareagoval. „Moc dobře.“

Tiskla ho pevněji, než kdy k sobě tiskla milence, tulila se k jeho hrudi. Na okamžik se nikdo z nich nepohnul. Jako by v této poloze ustrnula. Chvíli dokonce měla dojem, že doktor cítí stejnou bolest. Megan se od něj odtáhla, aby se mu podívala do laskavé tváře a černých očí, ale on ji stále pevně svíral v objetí – tak pevně, že náhle ucítila bolest v rameni. Její tělo zachvátila vlna znepokojivého tepla.

Pak se od ní odtáhl. Úsměv jí povadl, když v jeho tváři spatřila podivný výraz.

Výraz děsivého triumfu. Oči měl chladné a na rtech krutý úsměv.

„Co…?“ zeptala se. „Co se stalo?“

Neodpověděl.

Snažila se otázku zopakovat, ale najednou ze sebe nemohla vypravit jediné slovo. Jazyk jí ztěžkl a otekl, v ústech jí vyschlo a před očima měla mžitky. Znovu se pokusila něco říct, ale nešlo to.

Doktor se zvedl a otevřel plátěnou tašku, kterou měl na podlaze za stolem. Odložil injekční stříkačku a natáhl si latexové rukavice.

„Co to…?“ začala a pak si všimla malé červené tečky po vpichu na svém rameni.

„Ne!“ chtěla ho poprosit o vysvětlení, ale její slova splynula v jakési komické mumlání. Pokusila se křičet, ale z hrdla se jí vydralo pouhé zašeptání.

Přistoupil blíž, sehnul se a uchopil její hlavu do dlaní.

Bláznivá Megan překročila hranici šílenství. Miluje ho, bojí se ho a chce ho zabít.

„Jen spi,“ řekl laskavým hlasem, jakým k ní vlastní otec nikdy nepromluvil. „Spinkej.“

Díky účinku drogy či ze strachu ji najednou obklopila temnota a Megan se doktorovi svezla do náruče.

3

Před sto třiceti lety se touto krajinou potuloval Mrtvý Reb. Možná se v horkém dubnovém dešti šoural po téže stezce, po níž právě kráčel vysoký a štíhlý muž.

Tate Collier se ohlédl přes rameno a představil si před očima ducha opředeného legendami. Zdálo se mu, že na něj vykukuje z nedalekého křoví. Pak se Tate sám sobě vysmál a našlapoval dál na kukuřičné stvoly, které zbyly z loňské úrody. Překontroloval prasklé zavlažovací potrubí. Potřebuji rozvádět víc vody než dosud. Budu ho muset nechat vyměnit do příštího týdne, usoudil Tate a v duchu si počítal, na kolik ho to přijde.

Se žlutým nepromokavým kloboukem na hlavě a v zablácených galoších nemotorně klusal v předklonu kolem potrubí. Přijel sem přímo ze své fairfaxské kanceláře, v níž strávil hodinu s Mattií Howeovou. Snažil se ji přesvědčit o zbytečnosti žaloby na místní plátek Advocate pro urážku na cti: pravdivě v něm vylíčili její zatčení za řízení vozidla pod vlivem alkoholu. Vyrazil s ní ve vší slušnosti dveře a pak se hned vydal zpátky na svou osmdesátihektarovou farmu.

Prohrábl si nepoddajné černé vlasy, které mu déš připlácl k hlavě, a podíval se na hodinky. Za třicet minut dorazí Bett a Megan. Při té představě se mu nepříjemně sevřel žaludek.

Znovu se podíval přes rameno k místu, kde zahlédl ducha vojáka, hledícího na něj zpoza borovicového porostu. Vrátil se k poškozenému potrubí a vzpomněl si, co mu jeho dědeček – vlastním jménem Charles William Collier, kterého však v celé severní Virginii nenazval nikdo jinak než „pan soudce“ – vyprávěl o Mrtvém Rebovi.

Mladého vojína při pokusu o vytvoření Konfederace zasáhla kulka z muškety mezi oči v první bitvě u Bull Run. Podle všech fyziologických a milosrdných zákonů měl prostě ihned padnout mrtev. Reb však jen upustil svou mušketu, vstal a vydal se na jihovýchod, až přišel k rozlehlému lesu u zaprášeného města Manassas. Žil v lesích ještě celých šest měsíců, vykrádal hnízda a živil se vejci (to, že vykrádal i zásoby lidí, byly podle soudcova názoru jen povídačky). Díky Mrtvému Rebovi tehdy po setmění v centrevilleském lese člověk nepotkal ani živáčka – tedy do doby, než našli jeho zcela nahé a mrtvé tělo v místech, kde teď stála Collierova farma.

Žádní duchové tu přece nejsou, říkal si Tate. Jen je třeba vyměnit třicet metrů potrubí…

Narovnal se a otřel si sklíčko hodinek.

Ještě dvacet minut. Uklidni se, říkal si.

Asi kilometr a půl vzdálený bílý dům, který postavil před osmnácti lety, viděl přes dešťový závoj jen matně. Tenhle dům – snad jedinou životní radost – vybudoval jako zmenšený model Tary s dórskými sloupy. Zčásti stavbu zaplatil ze zděděných peněz a zčásti z marných nadějí, že se mu jako mladému, talentovanému a vynikajícímu prokurátorovi peníze jen pohrnou. Přitom se všeobecně vědělo, jak hubené platy mívají státní zaměstnanci. Dům se spoustou pokojů stále zatěžoval hypoteční úvěr.

Když před dvaceti lety „pan soudce“ na Tatea převedl úrodnou piedmontskou půdu – a přeskočil tak v dědickém právu Tateova otce z důvodů byť nevyřčených, ale všem z klanu Collierů známých –, mladík se impulzivně rozhodl vybudovat na tomto místě rodinný dům (sídlo „pana soudce“ se nenacházelo na samotné farmě, nýbrž v deset kilometrů vzdáleném Fairfaxu). Tate tehdy nechal jednu sezonu parcelu ležet ladem a příští rok započal stavbu. Dům se rozprostíral mezi dvěma stodolami – mezi původní a novou – uprostřed zatravněného pole s lučními květy, jetelem a řadou amerických buků, bílých borovic a hikory.

Skučivý vítr se opíral do Tateovy pláštěnky a divoce jí zamával. Tate si ji přitáhl a mimoděk se zahleděl na dům – zaregistroval, že se v přízemí zhaslo.

Takže Megan už přijela. Určitě to je ona; Bett přece nemá od domu klíč. Návštěva už se tedy nedá zrušit. Když člověk žije pět kilometrů od bitevního pole, kde se odehrávala občanská válka, pořád jej obklopuje minulost.

Znovu se podíval na polámané trubky a ve ztěžklých botách zamířil po nezoraném poli k domu.

Kráčel jako Mrtvý Reb. Vlastně ne – neodehrává se přece žádné drama, uvědomil si. To jenom čtyřiačtyřicetiletý muž v duchu rozebírá své myšlenky a pocity.

Entymém je důležitý řečnický prvek, který se hojně používá ve formální řečnické diskusi. Je to typ sylogismu („Všechny kočky vidí ve tmě. Půlnoc je kočka. Proto Půlnoc vidí ve tmě.“), i když entymém je zjednodušený. Opomíjí totiž jednu část logiky („Všechny kočky vidí ve tmě, proto i Půlnoc vidí ve tmě.“). Zkušení řečníci a právní zástupci, jakým byl i Tate Collier, této pomůcky často využívali ve svých diskusích a při argumentaci u soudu. Má však háček – funguje jen tehdy, pokud publikum právníkovi rozumí. Všichni totiž musejí pochopit, že nejdůležitější na celé věci je kočka; právníci pak musejí jen dodat chybějící informace, které podpoří logiku.

Tate si uvědomil, že on, jeho bývalá žena a Megan nemají nic společného. Způsob myšlení Betty Susan McCallové mu byl právě tak vzdálený jako jí ten jeho. Kromě nenadálé návštěvy bývalé ženy před sedmi týdny – když mu přijela sdělit zprávu o tom, jak Megan v opilosti vyšplhala na fairfaxský vodojem – ji neviděl téměř dva roky a jejich telefonické rozhovory se omezovaly na praktické věci týkající se děvčete a několika finančních problémů, které probírají patnáct let rozvedení manželé.

Pokud šlo o Megan – copak někdo může rozumět sedmnáctiletému děvčeti? Nemá v ničem jasno. Když se jí zeptal na sezení s terapeutem, jen suše poznamenala: „Terapie je jen pro pošuky, táto,“ a nasadila si na uši sluchátka walkmanu. Ani dnes nečekal, že bude sdílnější nebo výřečnější.

Když se přiblížil k domu, všiml si, že někdo všechna světla v domě zhasnul. Meganino ani Bettino auto však nikde neviděl.

Odemkl dveře a vešel do prázdných prostor domu. Na stolku u vchodu si všiml Meganiných klíčů. Přihodil k nim své a nakoukl do šera haly. Prostornou místnost osvětloval jen tenký paprsek světla zvenčí.

Co je to za zvuk?

Odněkud z prvního patra do přízemí doléhalo jakési mlaskání, doprovázené hltavým chrčením.

Hrůzou ho zamrazilo v zádech.

„Megan?“

Na okamžik ten podivný zvuk ustal. Pak se znovu ozvalo praskání a cvakání zubů. Tateovi se sevřel žaludek a po zádech mu začal běhat mráz. V tom zvuku je něco zoufalého, pomyslel si.

A ten zápach… pronikavý zápach uleželého masa.

Určitě to je krev! Páchlo to jako ještě teplá mršina.

„Megan!“ zavolal znovu a vystrašeně pospíchal za zvukem.

Zvuk najednou utichl, zato pach zesílil, až se Tateovi obrátil žaludek.

Vzpomněl si na zbraň. Revolver měl pod zámkem ve stodole, ale na takové pochůzky teď nebyl čas. Rázně vkročil do pracovny, nahmatal na stole nožík na dopisy a rozsvítil světlo.

Pak se nahlas rozesmál.

Jeho dvouletý dalmatin ležel na podlaze a zuřivě cosi žvýkal. Tate položil nožík na dopisy zpátky a přiblížil se k psovi. Úsměv mu však povadl na rtech. Co to má? podíval se přimhouřenýma očima.

Najednou pes zavrčel, prudce se otočil a zaútočil. Tate zděšeně zalapal po dechu, uskočil a praštil se loktem do rohu stolu. Zvíře se pak stejně rychle vrátilo ke své kořisti.

Tate psa obloukem obešel a zarazil se. Dalmatin držel v zakrvácených packách kost se zbytky syrového masa. Právník znovu vykročil, ale zvíře se otočilo a vrhlo na něj zuřivý pohled. Ohrnulo černé pysky, vycenilo zakrvácené tesáky a z hrdla se mu vydralo hrozivé zavrčení.

Proboha…

Co to jen má? zauvažoval neklidně. Ulovil snad nějaké zvíře, které se dostalo do domu? Z rozkousaných zbytků se dalo stěží poznat, jakému zvířeti mohla kost patřit.

„Nesmíš,“ přikázal. Pes však stále bránil svou kořist a hrozivě vrčel.

„K noze!“

Pes ale sklonil hlavu a žvýkal dál, jen občas vrhl na Tatea zlostný pohled. Kost hlasitě zapraskala.

„K noze!“

Bez výsledku.

Tate začal ztrácet trpělivost, přistoupil ke zvířeti a snažil se ho chňapnout za obojek. Pes se vymrštil, vycenil zuby a ohnal se po pánovi. Tate jen tak tak stačil ucuknout před kousnutím do prstů.

Teprve teď zakrvácenou kost uviděl pořádně. Nejspíš to byla hovězí holenní kost. Chovatel, od něhož dalmatina koupil, ho upozornil na to, že takové kosti mohou být nebezpečné. Tate mu je proto nikdy nekupoval. Napadlo ho, že mu ji koupila Megan. Občas psovi vozila žvýkací kosti nebo gumové hračky.

Strategicky se dal na ústup a vklouzl do haly. Nezbude než počkat, až pes usne. Pak se k němu přikradu a tu zatracenou kost vyhodím, umínil si.

Sešel po schodech dolů do společenské místnosti, kterou tam kdysi ve sklepě vybudoval pro rodinné oslavy a setkání. Představoval si, jak kulečníkový stůl obklopují hosté, postávají u baru, popíjejí daiquiri a pojídají pečená kuřata. Nikdy se u něj žádná podobná akce nekonala, ale Megan v tmavých katakombách často mizela, když u otce trávila víkend.

Sestoupil dolů a prošel místnůstky. Nikde nikdo. Zastavil se a zvedl hlavu. Nahoře se znovu ozvalo vzteklé vrčení.

„To jsi ty, Megan?“ rozezněl se ve sklepě Tateův zvučný baryton.

Začínal se zlobit, protože Megan s Bett měly dvacet minut zpoždění. Že jsem je sem zval, říkal si. Budou z toho jen potíže. Snažil se plnit otcovské povinnosti a takhle se mu obě odvděčily…

Vrčení náhle ustalo. Tate se zaposlouchal, zda neuslyší kroky v přízemí, ale nic – všude bylo ticho. Vyběhl tedy nahoru a znovu ven na déšť.

Zamířil ke staré stodole. Volal Megan. Bez odezvy. Znepokojeně se rozhlédl po strašidelných prostorách, posbíral hromadu starých farmářských časopisů, které se sesunuly na zem, pohlédl na zeď – a na ušpiněnou plaketu s citátem Seamana Knappa, státního úředníka, který se kdysi na přelomu století zasazoval o zavedení zemědělského programu ve zdejším kraji. Tateův dědeček si tento epigram opsal pro inspiraci – stejným přepečlivým a úhledným písmem, jakým psal zápisy do farmářských knih a poznámky, které dával sekretářce k přepsání na stroji.

Člověk může pochybovat o tom, co slyší. Může pochybovat i o tom, co vidí, ale nesmí pochybovat o svých činech.

„Megan?“ křikl a vykročil ven.

Pak spočinul pohledem na staré zahradní lavici a vzpomněl si na pohřeb.

Ne, řekl si v duchu. Už na to nemysli. Je to jen dávno zapomenutá vzpomínka – stejně jako Mrtvý Reb. Budeš se za to jen nenávidět.

Přesto však nedokázal zapomenout. Stále se v myšlenkách vracel do minulosti, jako by všechno prožíval znovu. Před očima viděl pohřeb, zahradní lavičku, lucerničky, Bett i tříletou Megan…, sladkosti rozsypané v trávě, teplý listopadový den. Je to tak dávno…

Dokud se Bett před téměř dvěma měsíci neobjevila se zprávou o Megan na vodojemu, hezkou řádku let si na ten den ani nevzpomněl.

Člověk nemůže pochybovat o svých činech…

Rozpršelo se ještě víc. Tate proto vběhl do domu a zamířil do druhého patra. Nakoukl do Meganina pokoje a pak i do ostatních.

„Megan?“

Nikde ji nenašel.

Seběhl znovu dolů a sáhl po telefonu. Sluchátko nezvedl, jen se posadil na gauč a naslouchal tlumenému zvuku zubů drtících kost ve vedlejším pokoji.

Doktor Peters alias doktor Aaron Matthews mezitím v Meganině Fordu typu Tempo rychle ujížděl z Collierovy farmy. Ruce se mu třásly a prudce oddechoval.

Málem byl přistižen při činu.

Nechápal, proč se dnes ráno Collier vrátil do domu. Každou sobotu přece trávil v kanceláři – alespoň v uplynulých třech měsících. Býval tam od desíti do čtyř – na minutu přesně. Dnešek byl zřejmě výjimkou. Po příjezdu na Collierovu farmu Matthews s hrůzou zjistil, že se právník vrátil domů. Ještě štěstí, že Tate zamířil do polí. Když byl mimo dohled, zaparkoval vůz v uličce zarostlé křovím. Pak se přikradl k domu a Meganinými klíči si odemkl. Dalmatinovi hodil hovězí kost, aby ho zaměstnal a zajistil si klid na uskutečnění svého plánu.

Zpátky do auta, v němž ležela omámená Megan, se mu podařilo utéci těsně předtím, než se Collier vrátil zpátky.

Nenadálá situace Matthewse naprosto vyvedla z míry. Taková smůla! Přestože vystudoval psychologii na Harvardu a jako profesionál nepočítal se štěstím, stačil stín pochybnosti a už měl rozmrzelou náladu. Matthews trpěl maniodepresivní psychózou. Aby mohl unést Megan, musel vysadit léky; nemohl si totiž dovolit otupit smysly vysokými dávkami prozaku a wellbutrinu, které pravidelně bral. Když mu účinné látky vyprchaly z krve, ocitl se v maniakální fázi, což mu umožnilo sledovat Megan dobrých osmnáct hodin a rozpracovávat svůj plán. Postupem času ho však začaly přepadat obavy, že je odsouzen k nezdaru. Z předchozích zkušeností věděl, jak snadno se dostane do stavu apatické deprese.

Strach z přistižení při činu však už pominul a Matthewse opět zaplavila vlna dětinského nadšení a optimismu. Ujížděl směrem k dálnici I 66 a odtud pak na východ – k parkovišti před stanicí podzemní dráhy Vienna, vzdálené necelých třicet kilometrů západně od Washingtonu, D. C. V sobotu ráno bylo parkoviště přecpané auty návštěvníků památek, muzeí i galerií hlavního města.

Matthews přivezl Meganino auto k místu, kde parkoval jeho šedý mercedes, vystoupil z auta a obezřetně se rozhlédl. Všechna auta v okolí byla prázdná – až na bílý sedan o několik řad dál. Jeho řidiče – nebo řidičku – neviděl jasně, ale zdálo se mu, že se dívá jinam. Rychle vzal Megan do náruče a ze zavazadlového prostoru fordu ji přemístil do kufru mercedesu.

Nejprve omráčené děvče v embryonální poloze s rukama svázanýma za zády zkontroloval. Zdála se mu nějak moc bledá. Přitiskl ruku k jejímu hrudníku, aby se ujistil, že dýchá. Její stav ho trochu znepokojil; ve Virginii totiž neměl licenci k provozování lékařské praxe, a proto jí nemohl předepsat lék, který by ji probral z dávky tišících a uspávacích prostředků, jež mu předepsal veterinář na údajné záchvaty jeho rotvajlera. Léky sice rozmixoval v destilované vodě, ale nebyl si jist správnou koncentrací. Dívka upadla do hlubokého spánku, ale zdálo se, že dýchá pravidelně a tep má v normě.

Mezi předními sedadly fordu nechal jízdní řád vlaků, který Megan předtím použila jako podložku při psaní dopisů rodičům. Zůstaly na něm tedy otisky prstů (pouze její, protože on měl na rukou rukavice). Zakroužkoval v nich všechny sobotní vlaky do New Yorku.

Únos naplánoval tak pečlivě, jako kdysi léčení silně duševně vyšinutého pacienta: přepečlivě zvážil každičký detail. Z Meganina pokoje v Bettině domu ukradl dopisní papír. Prošmejdil v bytě celé hodiny, když byla Bett v práci a Megan ve škole. Právě tam získal důležitý náhled na dívčinu osobnost: všiml si tří plakátů Joplinové, černého světla, Márquezových knih i vzkazů od spolužáků se spoustou sprostých slov. (Matthews kdysi napsal do psychiatrického časopisu průkopnický článek o tom, jak adolescenti podvědomě zvyšují či snižují emoční bariéry vůči terapeutům podle jazyka a slovního vyjadřování lékaře; sám teď vypozoroval, jak během ranního sezení s Megan použitím nevybíravých slov získal klíč k její duši.)

Dával si pozor, aby po sobě v bytě Bett McCallové, ani u matky doktora Hansona v Leesburgu nezanechal žádné stopy. Největším problémem bylo odklizení doktora Hansona. Musel to provést nenápadně, avšak dostatečně naléhavě. O terapeutovi si mnohé zjistil – třeba to, že jeho matka žije v městečku na severozápadě Washingtonu, D. C. a že má chatrné zdraví. Ve středu v noci Matthews uvolnil před východem na zahrádku horní schod. Pak staré paní zavolal, aby se šla podívat na zraněného psa, který ležel za domem. Chvíli váhala, zda má jít ven tak pozdě, ale po několika minutách ji přesvědčil – málem se nad nešťastným zvířetem rozplakala a pak už jen padala ze schodů. Přistála až na chodníku. Byl to opravdu vážný pád – Matthews měl chvíli strach, že by v případě její smrti mohl Hanson zařizovat pohřeb mimo plánovaná sezení. Počkal však, až přijede záchranka, a s úlevou zjistil, že si jen zpřelámala kosti. Když pak Hanson zrušil svá pravidelná sezení, Matthews zavolal Megan a sdělil jí, že přebírá Hansonovy pacienty.

Nastartoval mercedes, Meganino auto zaparkoval na jeho místě a pak rychle ve svém voze opustil parkoviště.

Nahmatal si tep a zjistil, že jeho nálada nijak neutrpěla. Nezaznamenal ochromení, vztek, lítost či halucinace, které ho přepadaly od mládí. Jeho neuróza se projevovala jen tak, že neustále tiše mluvil sám se sebou. Teď si opakoval, co mu Megan řekla. Je to sice poněkud vyšinuté chování, ale jak občas říkával svým pacientům: Co na tom?

Nakonec zabočil k výjezdu na I 66 a devadesátikilometrovou rychlostí za hodinu ujížděl ke vzdáleným horám. K Meganině novému domovu.

4

Do domu vešla žena, která kdysi byla tři roky jeho paní, a zastavila se v gotické hale s obloukovými stropy. Připadala si, jako by se tam ocitla poprvé v životě.

„Bett,“ řekl Tate.

Vešla pomalu dovnitř a poctila bývalého manžela formálním úsměvem. Zastavila se až ve dveřích pracovny. Dalmatin zvedl hlavu a zavrčel.

„Můj bože, Tate…“

„Megan mu dala kost – jen brání, co je jeho. Pojďme do obýváku.“

Zavřel dveře pracovny a oba zamířili do obývacího pokoje.

„Tys s ní mluvila?“ zeptal se Tate.

„Myslíš s Megan? Ne. A kde vůbec je? Neviděla jsem její auto.“

„Byla tady, ale odešla. Nemám potuchy proč.“

„Nenechala nějaký vzkaz?“

„Ne, ale zůstaly tady její klíče.“

„Ach tak,“ řekla Bett a zmlkla.

Tate zkřížil ruce a okamžik jen tak postával na koberci. Pak šel k oknu a skrz déšť pohlédl na stodolu. Za chvíli se vrátil zpět.

„Dáš si kafe?“ zeptal se.

„Ne, díky.“

Bett se posadila na gauč a štíhlé nohy v upnutých černých džínech si přehodila přes sebe. Měla na sobě taky černou hedvábnou halenku a složitý stříbrný náhrdelník s fialovými a černými kameny. Chvíli seděla mlčky, ale pak vstala a začala si prohlížet složitý krb, který Tate nechal vybudovat před několika lety. Přejela rukou omítku a světle růžovým nehtem dloubla do kamene. Pak s přimhouřenýma očima sjela pohledem krbovou římsu. „Hezké,“ utrousila. „Přírodní kámen je drahý,“ poznamenala a zase se posadila.

Tate ji pozoroval z opačného konce místnosti. Betty Susan McCallová měla nevšední podlouhlý obličej a zářivě kaštanovou bohatou hřívu. Tato žena v sobě skrývala tajuplnou keltskou krásu, která se ve Virginii jen tak neviděla. Jih byl plný svůdných, zdravím kypících farmářských děvčat a panovačných žen, ale bylo tady jen málo čarodějek. Bett sice nyní byla podnikatelka, ale pod touto rouškou zůstala stále éterickou dívkou, kterou spatřil poprvé v zakouřeném bytě na předměstí Charlottesville před třiadvaceti lety, když zpívala tesknou lidovou píseň.

Od chvíle, kdy ho tato žena lapila do svých sítí, však uplynulo mnoho let. Měl se proto na pozoru. Najednou si vzpomněl na všechny ty ošklivé okamžiky z doby jejich rozvodu.

Jak jsem si od ní dokázal udržet takový odstup?

Bett mezitím přešla od zkoumání krbu k nábytku v obývacím pokoji, pak k tapetám a lištám. Sledoval výraz jejích očí. Vyčetl z něj, že Bett tento dům považuje za nehostinný a strohý. Jistě by potřeboval víc čalouněného nábytku, polštářů, nové závěsy a veselejší malbu. Tate si připadal trapně.

Po několika minutách Bett konečně řekla: „Když tady nemá auto, nejspíš si pro něco odskočila.“

„To je docela možné.“

Jelikož o sobě Megan ani po dvou hodinách nedala nijak vědět, Tate přivolal policii.

Ze všeho nejdřív si všiml, jak se Konnie uznale podíval na Bett.

Konečně se doktůrek vzpamatoval a přestal se tahat s mladičkými blondýnkami! vyčetl z jeho tváře. Však už bylo načase! Téhle hezké paní může být něco málo přes čtyřicet, má hebkou pleť, bystré oči a působí jako chytrá dáma. Detektiv Dimitri Konstantinatis z fairfaxského policejního okrsku kdysi trefně poznamenal: „Proč všechny ženské, se kterými chodíš, jsou o polovinu mladší než ty a mají třetinovou inteligenci? Možná i menší. Pročpak to děláš, doktůrku?“

Konnie vešel energicky do obýváku a napřáhl pravici. Rázně potřásl ženě rukou a Tate je představil. „Tohle je Bett, má bývalá žena. A to je Konnie. Starý přítel z dob, kdy jsem dělal u soudu.“

„Těší mě.“ Ach tak, tohle je bejvalka, zatvářil se Konnie zklamaně. Udělal jsi velkou chybu, že ses téhle ženy vzdal, starý brachu, pomyslel si. Detektiv se podíval na Tatea. „Takže dcerka přišla pozdě na oběd, neníliž pravda?“

„Už má zpoždění víc než dvě hodiny.“

„Moc pospícháš, Tate,“ řekl a šťouchl do Tatea prstem. K Bett prohodil: „Tenhle pan prokurátor býval největší padavka na světě. Museli jsme ho v noci doprovázet až k autu.“

„Alespoň jsem vždycky věděl, kde to auto mám,“ odsekl Tate. Jedním z důvodů, proč měl Konnie Tatea rád, byl fakt, že si právník utahoval z jeho problémů s alkoholem; už čtyři roky totiž abstinoval a živá duše by si nedovolila s ním o téhle věci žertovat – kromě Tatea Colliera.

Bett se rozpačitě usmála.

V době, kdy byl Tate státním zástupcem, s Konniem spolupracoval často. Zádumčivý detektiv toho za prvních šest měsíců jejich čistě profesionálního vztahu moc nenamluvil. Nikdy o sobě neprozradil nic osobního. Té noci, kdy však společnými silami odsoudili jistého masového vraha k „propuštění v horizontální poloze“, jak se říkalo trestu smrti, přiopilý Konnie Tatea objal se slovy: „Díky tomuto případu se z nás stali pokrevní bratři. Jsme spolu navždy spjatí.“

„My a spjatí?“ zablekotal stejně opilý Tate a rozchechtal se. „Co to je za hovadinu?“ A od té doby se z nich stali nerozluční přátelé.

Kdosi zaklepal na dveře.

„Možná je to Megan,“ vyhrkla Bett netrpělivě. Když však Tate otevřel dveře, vešel dovnitř nakrátko ostříhaný muž s pokleslými rameny v laciném šedém obleku. Napřímil se a podíval se Tateovi do očí. „Jsem detektiv Ted Beauridge z fairfaxského oddělení pro mladistvé, pane Colliere.“

Tate ho uvedl dál a představil mu Bett, zatímco Konnie užasle přepínal televizní kanály na přijímači, jako by v životě neviděl televizi bez dálkového ovladače.

Beauridge se choval zdvořile a profesionálně, ale evidentně ho nijak netěšilo, že ho sem přivolali. Meganině zmizení totiž přikládali nějakou váhu jen díky Konniemu. Za normálních okolností se pátrání po pohřešované osobě mladší patnácti let či mentálně zaostalé nebo ohrožené osobě vyhlašovalo až po uplynutí čtyřiadvaceti hodin. Konnie však „neúmyslně“ opomněl získat souhlas nadřízeného, nechal prověřit Meganino auto a požádal Jane Doeovou, aby zjistila, zda Megan není někde hospitalizována.

Tate je uvedl do obývacího pokoje a Bett se hostů zeptala: „Dali byste si kávu nebo…?“ pak se odmlčela a rozpačitě se zasmála. Nepochybně si uvědomila, že už tady dlouho není paní domu.

„Ne, díky, madam,“ odpověděl Beauridge za oba.

Než dorazil Konnie, stačila obvolat některé Meganiny kamarádky. Jelikož Megan trávila včerejší noc u Amy Walkerové, pokusila se ji sehnat. Telefon však nikdo nebral. Nechala vzkaz na Amyině záznamníku a pak telefonovala dalším Meganiným známým. Brittany, Kelly ani Donna s ní však ten den nebyly a ani s ní nemluvily. Neměly ani potuchy o Meganiných plánech – třeba se prý bude někde jen tak poflakovat.

Konnie se Tatea a Bett zeptal, jaký mívá Megan obvyklý sobotní program.

„V sobotu ráno obvykle chodívá na sezení s terapeutem,“ vysvětlila Bett. „V devět. Dnes však psychiatr musel sezení zrušit. Má prý nemocnou matku či co.“

„Nemohla prostě na ten společný oběd zapomenout?“

„Včera jsem jí to ještě připomínala.“

„Chodívala na schůzky včas?“ zeptal se Beauridge.

To Tate nevěděl. Když ji brával na nákupy nebo na večeři do Ritzu, přišla včas vždycky. Bett jim tvrdila, že sice občas někam přišla pozdě, ale dodala, že by si Megan jen sotva nechala ujít tenhle oběd. „A nás tři pohromadě,“ dodala a pousmála se.

„Měla nějakého kluka?“ zeptal se Konnie.

„Neměla…,“ začal Tate, ale při Bettině pohledu se zarazil. Uvědomil si, že o tomhle také nemá ani potuchy.

Bett pokračovala za něj. „Měla kluka, ale minulý měsíc se rozešli.“

„Rozešla se ona s ním?“

„Ano.“

„Myslíte si, že by v tom mohl mít prsty?“ otázal se Konnie a zatahal se za podbradek.

„To si nemyslím. Připadal mi milý – zkrátka takový pohodář.“

To byl Ted Bundy taky, pomyslel si Tate.

„Jak se ten chlapec jmenuje?“

„Joshua LeFevre. Studuje v posledním ročníku na Univerzitě George Masona.“

„On končí univerzitu?“ zeptal se Tate.

„Ano,“ řekla.

„Ale Bett, vždy Megan je teprve sedmnáct. Chci říct….“

„Tate,“ podotkla znovu Bett. „Je to milý hoch. Jeho matka zastává nějakou vysokou funkci v Ústavu pro anglická nářečí a jeho otec pracuje pro Pentagon. Josh je šampion v atletice a předseda sdružení černošských studentů.“

„Jakého sdružení?!“

„Tate!“

„Jen mě to překvapuje. Nejde mi o rasu…“

Bett jen podrážděně trhla rameny.

„Opravdu ne,“ řekl Tate na svou obranu. „Jen mě…“

„…to překvapuje,“ zopakoval Konnie.

„Máte na něho telefon?“ zeptal se Beauridge.

Bett ho sice neměla, ale zjistila ho pomocí asistenční služby a vytočila číslo. Telefon zvedl Joshův spolubydlící. Joshua byl pryč. Nezbylo jí než mu nechat vzkaz, aby zavolal, až se vrátí.

„Takže tady byla a je pryč? Nenašli jste nějaké známky zápasu?“ zeptal se Konnie a rozhlédl se po vstupní hale.

„Žádné.“

„A co bezpečnostní zařízení domu?“

„Nechal jsem ho vypnout.“

„Máte tady spínač tísňového signálu, kdyby si tady na ni někdo počkal?“

„Jo. Megan o něm ví.“

Bett prohodila: „Nechala tady klíče od domu a vzala si klíčky od auta.“

„Nemohl jí třeba někdo ukrást kabelku, sebrat klíče a vloupat se dovnitř?“

Tate chvíli uvažoval. „Možná. Na řidičáku má ale Bettinu adresu. Jak by se nějaký zlodějíček dozvěděl, že měla přijít sem? Možná má někde uvedenou i mou adresu, ale nenapadá mě kde. Kromě toho tady nechybí nic, čeho bych si všiml.“

„Já tady taky nevidím nic, co by stálo za krádež,“ řekl Konnie při pohledu na zastaralý přijímač. „Víš, že už dnes existují televize jen o málo větší než krabička od lupínků?“

Tate cosi zabručel.

„Tak jo,“ řekl Konnie. „Co kdybys mě zavedl do jejího pokoje?“

Zatímco Tate doprovázel policistu nahoru, Beauridge ze sebe vysoukal: „Nemusíte se ničeho obávat, paní Collierová…“

„Jsem McCallová.“

Nahoře Tate nechal Konnieho v Meganině pokoji o samotě a odešel do pracovny. Když předtím procházel celý dům, ušlo jeho pozornosti, že někdo otevřel šuplík v jeho prádelníku. Nakoukl dovnitř a zamračil se. „Mám tu něco divného,“ zavolal Tate a vstoupil do chodby.

„Chvíli s tím počkej,“ odpověděl Konnie a na tak zavalitého muže si překvapivě mrštně klekl na kolena a začal prohledávat obvyklé skrýše mladistvých: šuplíky ve stole, spáru pod prádelníkem, podíval se do koše, pod postele, pod polštáře a prošívané přikrývky. „Ale copak to tady máme?“ Konnie vstal a zkoumal dva listy papíru.

Pak ukázal na zásuvky Meganina prádelníku a do otevřené skříně. „Nemá tady skoro žádné věci. Mívá v nich obvykle oblečení?“

Tate chvíli zaváhal. „Ano, obvykle jsou plné.“

„Chybí nějaká její zavazadla?“

„Zavazadla? Ne… Počkat… Nevidím nikde její starý baťůžek.“ Tate chvíli rozvažoval. Proč by si ho brala? Pak se podíval na papíry, které detektiv držel v ruce a zeptal se: „Co jsi našel?“

„Jen klid,“ odpověděl Konnie a listy přeložil na půl. „Pojďme dolů.“

5

Jak by se zachoval Sidney Poitier?

Joshua LeFevre se ošil. Jeho svalnaté tělo se do těsného sedadla toyoty málem nevešlo. Přidal plyn. Nevýkonný motor sice zavrčel, ale auto se k mercedesu blížilo jen pomalu.

Sakra, Megan, do čeho ses to namočila?

Přimhouřil oči a nalepil se až k čelnímu sklu auta, jako by mu těch pár centimetrů mělo zlepšit vidění. Zdálo se mu, že mercedes řídí muž – Megan neviděl. Kapánek se mu ulevilo – z nějakého důvodu mu pomyšlení, že ten chlap podal Megan klíče od velké limuzíny se slovy: „Řiď ty, miláčku,“ hrozně drásalo nervy. Byl vzteky bez sebe.

Auto zrychlilo.

Co by udělal Sidney Poitier?

Film V žáru noci LeFevre viděl už ve svých deseti (samozřejmě na videu – když film v šedesátých letech uváděli do kin, jeho budoucí otec sloužil ve Fort Dixu a jeho matka poslouchala Smokey Robinsona, Dianu Rossovou a studovala v National Cathedral School). Film na něj silně zapůsobil. Poitierova role, detektiv Tibbs, se ocitl v malém městečku na jihu a s místním šerifem Rodem Steigerem krok za krokem řešil případ místní vraždy… Černoch se přitom nijak nenechal znechutit ani odradit místními rasisty, kteří mu házeli klacky pod nohy.

Film samozřejmě neměl reálnou zápletku, byl spíš jakousi hollywoodskou představou o rasismu. Joshua LeFevre však i v deseti letech pochopil, že film vlastně nepojednává o vztazích mezi černými a bílými, ale spíš o člověku jako takovém a o jeho vytrvalosti.

Při sledování filmu se mu tajil dech – jak už to bývá u filmů, v nichž si divák najde svůj idol. U takových filmů pak nezáleží na tom, zda se na ně díváte poprvé, nebo posté.

Joshua Nathan LeFevre – nadaný student angličtiny na Univerzitě George Masona, vysoký mladík s dokonalou postavou a vojenskou chůzí po otci a mozkem po matce – měl také sentimentální stránku. (Zatímco jeho spolužáci navštěvovali seminář o literatuře devatenáctého století a podrobně rozebírali román Henryho Jamese, LeFevre se vytratil do pronajatého bytu se zcela odlišnou knihou. Přinesl si ji v hnědé papírové tašce, zamkl se s ní v bytě a jedním dechem ji přečetl. Při čtení dojemného závěru Madisonských mostů bezostyšně plakal.)

Byl zkrátka sentimentální romantik. Proto na něj také zapůsobil víc Sidney Poitier než Samuel L. Jackson nebo Wesley Snipes.

Takže jak by se teď zachoval pan Tibbs?

Nejprve je třeba analyzovat situaci, říkal si. Krok za krokem. Máme tady děvče, které doma nemá lehký život. Nejde sice o nic tak hrozného jako sexuální zneužívání, ale evidentně jde o případ, kdy na ní tátovi ani mámě nezáleží. Holka proto pije víc, než je zdrávo, poflakuje se s darebáky – samozřejmě do chvíle, než potká LeFevrea. Děvče se trochu zklidní, jen tu a tam ještě sklouzne po šikmé ploše. Jedné noci pak vyšplhá na vodojem. (Proč mi sakra nezavolala a místo toho vypila pět panáků s povolnými sestřičkami Donnou a Brittany?) Na hrazení vodojemu začne poskakovat a někdo přivolá policii i požárníky, aby ji dostali dolů.

A pak začne chodit na sezení k tomu cvokaři…, který jí namluví, aby se se mnou rozešla.

A ona poslechne.

„Proč?“ ptal se jí LeFevre, když před několika týdny seděli v autě před jejím domem. Byla to jejich poslední schůzka.

„Proč?“

„Nejde o rozdíly mezi námi…,“ tvrdila a myslela tím věk a rasu. Šlo o… o co to k čertu šlo? marně se snažil vzpomenout na Meganino vysvětlení.

„Jen nejsem připravená na vztah, jaký chceš ty.“

A jaký vztah to má být? Nevzpomínám si, že bych ji žádal o ruku. Ani si nemyslím, že bychom se kdy o nějakém vztahu zmiňovali. Jen nám bylo spolu fajn.

„Joshi, zlato, nebreč… Potřebuju prostě poznat a dělat spoustu věcí. Mám pocit, že je předčasné nějak se vázat… Žít s Bett je jako bydlet s kamarádkou. Pro ni je nejdůležitější pod sluncem její sobotní rande. Zajímá ji jen to, jestli jí nepřibyly vrásky.“

Vrásky? Já mám tvou mámu rád. Je hezká, chytrá a nekonvenční. Nechápu to! Co mají matčiny vrásky společného s naším rozchodem? Zůstal tehdy sedět v autě vedle ženy, kterou miloval, a ničemu nerozuměl.

„Bože, zlato, prostě potřebuju vypadnout. Chci cestovat, vidět spoustu věcí…“

Cestovat? Co ji to popadlo? Mám naspořeno, táta i máma jsou prachatí. Žil jsem na Kypru, v Londýně a v Německu. Umím tři jazyky. Můžu ti ukázat víc světa než největší cestovní kancelář!

„Už to mám – jde o toho terapeuta – doktora Hansona? Myslí si, že není nejvhodnější, abych s tebou chodil. Tak jo, budeme se třeba vídat jen jednou týdně, co říkáš?“

„Ne, ty to nechápeš!“ řekla krutě a odstrčila ho, když se jí snažil sebrat láhev Southern Comfort. Pak vyskočila ze sedadla pro spolujezdce a utekla domů.

Teď, když ujížděl po dálnici I 66, se naklonil k opěradlu spolujezdce a potáhl nosem, aby ucítil vůni jejího parfému. Bohužel už vyprchal. Přišlápl plyn a znovu se pověsil na šedý mercedes.

„Ne, ty to nechápeš!“

To si piš, že to nechápu!

Joshua LeFevre vydržel mučivé tři týdny. Dnes ráno však usoudil, že nenechá dívčino mlčení jen tak a nebude se dál trápit. Zajel k Hansonově ordinaci, když Meganino sezení končilo. Zaparkoval vůz u obrubníku a čekal, až děvče vyjde ven. Josh LeFevre dokázal zvednout stokilovou činku a ujet na kole 200 kilometrů za den. Neměl však v úmyslu někoho zastrašovat. Nebude se chovat jako Snipes, ale jako Poitier.

Na rovinu se doktora zeptám, proč Megan namluvil, aby se se mnou rozešla, umínil si. Copak to není neetické? Navrhnu, ať si o tom všichni tři promluvíme. Mám v zásobě spoustu argumentů a věřím, že ji přesvědčím, aby se ke mně vrátila.

„Ne, ty to nechápeš!“

Teprve teď mi to došlo!

Bože, já jsem ale idiot!

Doktor jí poradil, aby mě odkopla, aby s ní sám mohl šoustat!

Žádné psychologické řečičky k vyléčení dětské dušičky. Ani náhodou! Ten cvokař si jen chce zalaškovat s mojí holkou! Je to prosté jako facka! dovtípil se LeFevre.

Z místa, kde parkoval, neměl dobrý výhled, ale všiml si, že ještě před koncem sezení najednou Meganino auto vyrazilo z parkoviště. Řídil doktor a zdálo se, že míří na sever.

Le Fevre sledoval vůz až do Manassasu – na farmu Meganina táty –, musel tam čekat dobrých dvacet minut. Když už se chystal vyjet na cestu k domu, Meganino auto opět vyrazilo. Dojelo až k parkovišti u stanice metra Vienna, kde oba pasažéři přesedli do doktůrkova německého fára a zamířili na západ k I 66.

Co má tohle znamenat? Že by si v otcově domě vyzvedla nějaké šaty? Chystá se někam na víkend?

Já se snad zblázním! říkal si LeFevre. Musím něco udělat!

Jak by se v téhle situaci zachoval Sidney Poitier? Scénář se změnil.

Mám počkat, až dojedou k doktorovu domu, nebo až zastaví u nějaké hospůdky? Mám si to s nimi vyříkat?

Ne, to by asi nebylo správné.

Měl bych se nejspíš vrátit domů… a na všechno zapomenout. Zachovat se jako chlap.

Zpomalil… Dobrý nápad! Na příštím výjezdu sjedu z dálnice a přestanu se chovat jako zamilovaný žárlivec. Vždy je to trapné. Pojedu domů a přečtu si Melvilla. Od pondělka za týden mám odevzdat rozbor knihy…

Mercedes se mu vzdálil.

Vážení čtenáři,

právě jste si přečetli přesně deset tisíc slov, jež jsme vám na základě svolení autora mohli nabídnout jako bezplatnou ukázku. Pokud chcete číst dál, stačí maličko: koupit si tuto knihu u vašeho oblíbeného prodejce elektronických knih. Přejeme příjemný čtenářský zážitek!