Přeložila Linda Kaprová

Přeložila Linda Kaprová

Copyright © Arne Dahl, 2003

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Linda Kaprová, 2015

1 /

Tam pod ním leží Švédsko. Hluboko pod ním. Asi deset kilometrů pod jeho nohama se táhne dlouhé švédské pobřeží.

Je nádherný letní den. Vidí zřetelně celé Švédsko, celou Skandinávii. Vrací se domů. Ale tohle domů je už jiné.

Bolí ho břicho.

Mladý muž se pokouší pochopit. Pokouší se pochopit všechno to nové. Všechno, co se stalo. Začte se do tlustého štosu papírů a pokouší se pochopit, co ten svatojánský týden znamenal.

Vše, co s sebou přinesl.

Vše, co proměnil.

Vše, co napravil.

Život ještě dokáže překvapit, pomyslí si – překvapeně. Odcestoval jsem jako někdo a vracím se domů jako jiný člověk. A jiné je i to domů.

Obrátí pozornost zpět k papírům.

A uvědomí si, že nikdy nic není dokončené.

2 /

Země, kde jsou celé krátké léto noci jen temnější a temnější. A tahle země je moje.

A přesně taková myšlenka byla zapovězená.

Už to nešlo dál. Takhle nemohly věci pokračovat. Dnes v noci, této světlé letní noci se vše změní. Ať už bude ta změna jakákoli.

Nechtěla se vyjít ven vystavit drtivé severské úzkosti krásné letní noci. Nadpozemsky nádherné, líbezně trýznivé bolesti, která proniká až do morku kostí.

Melancholii.

Ještě ne.

Zůstala stát a vyhlédla ven oknem vestibulu. Trochu zpovzdálí. Ze strany. Zatím zvenčí.

Jako by se dívala na obraz.

A jediným motivem tohoto obrazu bylo nahé, čisté svatojánské světlo.

A to světlo je moje, pomyslela si. Zasloužila jsem si ho. Mám na něj právo. Alespoň světlo mě přivítalo.

A vykročila do bílé noci.

Světlé a čisté. A chladné. Chvíli zůstala stát a nechala se jí prostoupit. Dokud se nezachvěla. Zachvění ji uvedlo do pohybu.

Brzy nastane nejsvětlejší noc v roce. Brzy se dny zase začnou krátit. A přitom se tomu ještě ani nedalo říkat léto. Ještě ne tak docela. Tuhle ledovou zimu nemůže přece nikdo ve vší vážnosti nazývat létem. Její tělo si alespoň pamatovalo úplně jiná léta.

Chtěla jen žít dál svůj život. Svůj vlastní. Nic víc. A právě to nesměla.

Nedim. Zmocnil se jí smutek. Vší silou.

Musela se zastavit. Srdce ztuhlo v kus ledu.

Nedim. Bratr. Nedim a Naska. Pouhý rok od sebe. Vždy spolu. Vždy jeden pro druhého. Vždy na dosah ruky. Tak blízko, jak se jen člověk dokáže druhému přiblížit. Malí sourozenci.

Tak podobní jsme si byli.

Tak neuvěřitelně podobní.

Ale už nejsme.

Kráčela dál liduprázdným sídlištěm. Bylo za deset minut půl třetí ráno a vládlo světlo jako ve dne. Jako by se svět vyprázdnil. Jako by z něj zbylo jen nesmírně jasné světlo.

A ona.

Nedime, proč se to muselo stát? Proč to nemohlo skončit? Vždyť já nechci nic jiného než žít.

Útisk utiskovaných.

Nové jméno, nové telefonní číslo, nová adresa, nové město – nic nestačilo. Úsilí, které jsi vynaložil, abys mě našel. Nedime, dá se v tom spatřovat láska? Pokřivená bratrská láska?

Stockholm mě měl pohltit, ale tys mě našel. Hledal jsi jehlu v kupce sena a objevil jsi ji. Jenže tahle jehla tě píchne. Musí jen bodnout jako první. Protože slova nikdy nebudou stačit. Slova s tím nemají nic společného. On slova nepoužíval takhle. K rozhovoru. K dialogu.

Včerejší večerní telefonát. Moc slov nepadlo. Slova jako kamufláž. Jako kdyby s ní vedl dialog.

„Musíme se vidět, Nasko.“

„Nejsem Naska. Jsem Rosa.“

V příkopu rostla spousta květin. Jednu utrhla a prohlížela si ji. Měla fialovou barvu a divně voněla.

Sedm květů pod polštářem a svatojánská noc získá čarovnou moc. Zvláštní slova písně: přijď, lilie a orlíčku, přijď, růžičko a šalvěji, přijď, máto líbezná, srdce potěšení.

Co je orlíček?

Asfaltové kvítky budou muset stačit, pomyslela si a trpce se usmála. Utrhla jeden povadlý modrý. Ještě pět a její přání se vyplní, svět se promění.

Noc získá čarovnou moc.

Svým způsobem ji už měla. Tíseň. Kámen v břiše. Světlo, které zbloudilo v krku.

Pro možnost, že snad přežije dnešní noc, mluvila jen jediná věc.

A nebyl to nůž. Legrační švýcarská kudlička v kabelce, kterou by ještě ke všemu musela nejdřív otevřít, než by ji mohla použít. Utrhla další kvítek, dost zubožený, žlutý. Však ona ten nožík otevře. Jen co si do kabelky bude moct schovat sedm druhů květů.

Dřív ne.

Přijímací centrum pro uprchlíky ve Skåne. Jí bylo šest, jemu sedm. Zatímco čekali, učili se švédsky. Ale hlavně se chodili koupat. Do jezírka. Do ledové švédské vody. Tam se vždycky tajně vydávali. Nedim s Naskou.

Malí sourozenci.

Proč prostě nezavolá policii? Proč prostě nezařídí, aby přijela na místo setkání? Protože to musí skončit. Protože s ním – navzdory tomu, že neposlouchá – musí promluvit. Musí ho přimět pochopit. Bylo nesmírně důležité, aby pochopil on i jemu podobní. Mladší generace. Dřív nebo později musí začít naslouchat.

A taky proto, že byl – její bratr.

Utrhla podivnou oranžovou rostlinu se střapatými okvětními lístky. Čtyři. Musí se naučit jejich jména.

Uviděla budovu. Byla delší než ostatní. Kulturní dům. Prostory pro občanské spolky. Rakev.

Podívala se na hodinky. Skoro půl třetí. Okamžik smrti.

Vtom ji zachvátila úzkost. Jako by se ji chystala zadusit. Tlačila jí jazyk dolů do hrdla a bránila jí dýchat.

Tohle nejde.

Proč jde vstříc vlastní smrti? Proč? Vždyť tomu mohla zabránit. Copak nezavolal právě proto, aby mu v tom zabránila? Copak to nebyla ve skutečnosti úpěnlivá prosba: tak mě přece zastav, sám to nedokážu. Staletí tradice mi do ruky tisknou nůž a já sám sebe zastavit nemůžu.

Musíš to udělat za mě, Nasko. Proto ti volám.

Ne, Nedime. Musíš to zastavit sám. Ty sám se musíš rozhodnout, ty sám musíš odvalit balvan staletí a vpustit mezi zatuchlost čerstvý vzduch. Já to za tebe udělat nemůžu.

Kráčím vstříc vlastní smrti, protože spoléhám na to, že dostaneš rozum. Že necháš slova, aby se zase stala slovy.

Protože právě ty, právě teď musíš zlomit rodovou tradici. Žádá to po tobě mé bezbranné tělo. Má slova.

Ačkoli, měla přece ten nůž. Dokud ležel složený v kabelce, byla její argumentace platná. Jakmile ho otevře a vezme do ruky, bude tím říkat něco úplně jiného.

Byla to dvojsečná pouť.

Pokračovala dál. Květin kolem ubývalo. Stihne jich opravdu nasbírat sedm? Stihne se spolehnout na švédskou tradici?

Nevěděla, jestli se drobounká růžová rostlinka, která vykukovala mezi obrubníkem a ulicí, skutečně dá počítat jako květina, ale vytrhla ji a vmáčkla mezi ostatní. Už má pět. Pět květů pod polštář.

Jenže jaký polštář?

Do rakve?

Došla k podlouhlému kulturnímu domu. Kam oko dohlédlo, ani jedna květina. Dokonce ani na záhonku. Jako by jí bylo souzeno, že nedospěje až k cíli.

Dívala se na průchod v budově, klenbu vedoucí k plácku za ním. K místu setkání. Neozval se jediný zvuk, nikde žádný pohyb, jen křišťálově čisté, leptavé noční světlo.

O takové noci je krásné zemřít.

Došla na roh. Chvíli stála přitisknutá ke zdi. Podívala se k nohám. Z asfaltu jí mezi teniskami vyrůstala maličká vínově červená kytička.

Utrhla ji a mdle se usmála. Šest jsem jich nasbírala, pomyslela si a zahnula za roh. Tomu se říká „chybělo málo“.

Seděl na lavičce kousek opodál na dvoře. Shrbenými zády byl otočený k ní, tvář shlížela ke kolenům. Jako by ho tíha celého světa tiskla k zemi.

Plížila se k němu. V ruce nedržela žádný zavírací nůž, jen šest druhů květin v žalostné voničce.

Zbraní byla ona sama. Její zjev. Všechno, o co jím mohla žadonit. Byl její jediná zbraň.

Už byla skoro u něj. Seděl a nehýbal se. Tíha, kterou nesl, se zdála nadlidská.

Za chvíli se otočí. V ruce se mu zablýskne nůž. Nastane rozhodující okamžik.

„Nedime?“ špitla.

Neodpověděl. Seděl dál a vypadal k smrti unavený.

„Nedime?“ zopakovala trochu hlasitěji a položila mu ruku na rameno.

Lehce, lehounce.

Zhroutil se dopředu.

Neviditelná tíha ho zatlačila přímo do asfaltu. Spadl, bezvládně, těžce, neohrabaně.

Oči temně zíraly vzhůru do světlé letní noci. Kruhy pod nimi byly úplně černé. Jako by celé měsíce nespal.

Teď bude moct spát věčně.

Dívala se na bratra. V pravé ruce držel veliký nůž s širokou čepelí. Neleskla se.

Bílou košili měl úplně rudou.

A v knoflíkové dírce vězela drobná modrofialová kytička. Vypadala jako krásně tvarovaný zvoneček. Když ji vzala a přidala k ostatním, uvědomila si, že vlastně ví, jak se jmenuje.

Orlíček.

Klidně a vyrovnaně otevřela kabelku a uložila sedm květů ke složenému švýcarskému noži.

Pak ji zavřela.

Chvíli zůstala úplně tiše. Dýchala.

A z hlubin, o kterých si myslela, že už odumřely, se vyřinul pláč a propojil se se světlem švédské svatojánské noci v pravěký žalozpěv přesahující všechny lidské hranice.

3 /

Fotograf následoval chodbami pár s dětským kočárkem pro dvojčata. Vypadali, že se tu vyznají.

Hlava rodiny ve své tlusté kožené bundě vyhlížela poněkud nabaleně. Počastovala ho chvatným pohledem a stejně chvatným pokývnutím na pozdrav. Otec byl statný padesátník s tváří protáhlou do všech stran. Z kočárku hleděly dva milé dívčí obličejíky. Jeden dvouletý, jeden tříletý. Oba vykazovaly tentýž protáhlý tvar, což působilo dost komicky.

„Počkej, Viggo!“ volala na něj za jeho zády manželka. Muž s kočárem na místě zastavil a hlasitě zasténal.

„Už takhle jdeme pozdě,“ zakňoural. „Co je zas?“

„Musíme vybalit kytky,“ rozhodla manželka, „aby se nepoznalo, že jsou ze sámošky.“

„Vždyť tam ještě zdaleka nejsme,“ namítl. „To stihneš ve výtahu.“

„Ve výtahu jsou bezpečnostní kamery,“ odbyla ho choť a zápolila s papírem ukrývajícím kytici průměrné kvality. „Proč musíte mít tu oslavu zrovna na policii?“ dodala.

„Co ti zase vadí?“

„Je to bludiště. Nikdo tady netrefí. Jen se podívej tady na toho člověka.“ Muž v kožené bundě se otočil a shlédl dolů na fotografa.

„Vy tam máte namířeno?“ zeptal se ho. „Na ten večírek?“

„Ano,“ přikývl dotázaný. „Jsem fotograf. Musím přiznat, že jsem trochu zabloudil.“

„Aha,“ pochopil muž a podal fotografovi ruku. „Tak to vy jste mi vyfoukl moji práci. Většinou natáčím já. Prý by tentokrát ocenili něco profesionálnějšího.“

Fotograf se chopil nabízené ruky a potřásl jí. Ale než se stihl představit, zvolala manželka:

„Hotovo. Snad nepozná, že dostal shnilé tulipány.“

„Myslíš snad ‚zvadlé‘. Květiny vadnou.“

„Ne, myslím ‚shnilé‘.“

Po dlouhém putování pustinou nastoupili do výtahu. Batolata podezíravě sledovala, jak fotograf vytahuje z brašny veliký aparát a připevňuje na něj blesk. Načež starší holčička znenadání třískla tu mladší po lícní kosti a obě se daly do usedavého pláče.

„Charlotte!“ zvolal muž zoufale a chňapl po chrastítku.

Vtom se dveře výtahu otevřely a k němu se otočily dvě desítky pohledů. Na stropě otevřeného sálu visel veliký transparent hlásající plápolajícími červenými písmeny: „Konečně! Hultin odchází do důchodu!“ K tomu někdo poněkud menšími písmeny nedávno připsal: „Spolu se švédskou fotbalovou reprezentací!“

Vřeštící rodinka se začala soukat z výtahu. V ústrety jim vykročil muž s pozoruhodně bílými vlasy. Podle všeho si jako jediný troufal přiblížit se.

„Pro mne?“ zavrkal finskou švédštinou a zmocnil se chrastítka. „Že si děláš takovou škodu.“

„Drž hubu,“ zavrčel muž v kožené bundě a vytrhl mu ho.

„Tak si představ, že se Švédsko nechalo vyřadit Senegalem zrovna dneska,“ pokračoval bělovlasý radostně. „I Finsko by dopadlo líp.“

„O čem to mluvíš?“ zabručela kožená bunda. „Myslíš, že mám čas čučet na mistrovství světa ve fotbale? Když jsem doma, tak akorát vyměňuju plíny.“

„Kdepak máme oslavence?“ ozvala se zpoza něj jeho manželka.

„Ty jsi tam taky, Astrid?“ zeptal se bělovlasý, natáhl se za pořízka v bundě, objal jeho choť a dodal: „Jaké fešné tulipány.“

„Pšt, Arto,“ okřikla ho a dodala: „ Myslíš, že si toho všimne?“

„Ničeho si nevšimne, neboj. Pluje na bublinkách šampusu.“

Výtah se vyprázdnil. Zůstal v něm jen fotograf. Vypálil blesk na muže s bílými vlasy, který oslepeně zamžikal a poznamenal:

„Aha. Výborně. Vy jste z Fotoklubu? Už na vás čekáme.“

„Je mi líto, že jsem se opozdil,“ omlouval se fotograf. „Zabloudil jsem.“

„Nejste sám. Arto Söderstedt, organizátor. Už vás nebudu rušit v práci. Vrhněte se do víru zábavy a prst na spoušti ať má pré.“

Fotograf si upravil tašku na rameni, vyprostil se z výtahu a vrhl se do zmíněného víru zábavy.

Po chvilkovém útlumu způsobeném velkolepým entré dětského kočárku se vřava znovu rozproudila. Lidé postávali ve skupinkách, které se s jistou pravidelností rozpadaly a formovaly v nové shluky.

Fotograf pořídil několik celkových záběrů. Jakmile si hosté na jeho blesky zvykli, stal se přirozenou součástí večírku.

Nejdřív transparent. Různé sestavy pod ním, z rozmanitých úhlů.

Identifikovat předmět oslavy nebylo nijak obtížné. Stál se skleničkou šampaňského v ruce a rozmlouval s gratulanty napravo i nalevo. V pravidelných intervalech si upravoval své minimalistické brýle, které neustále umíněně sjížděly dolů po gigantickém nose.

„Voní trošku nezvykle,“ podivil se a potřásl si rukou s koženou bundou, která ho odbyla slovy: „Jedná se o speciální importované holandské tulipány. A přestaň s tou podezíravostí, Jane-Olove. Ta doba už je pasé.“

„A starý pes se novým kouskům naučí přes noc.“

„Všechno dobře dopadne. Kerstin se vyzná.“

„Vždyť já vím,“ poznamenal oslavenec. „Sám jsem ji přece vybral.“

„Tak docela sám snad ne?“ ohradil se světlovlasý opálený muž, který se přitočil ze strany a žďuchl předmět oslavy přátelsky pěstí do ramene.

„Ale ano,“ odpověděl předmět oslavy neutrálně a upřel pohled na své rameno, jenže to už se blondýn, jehož vlnitá hříva silně připomínala tupé, obrátil k manželce kožené bundy.

„My se asi neznáme?“ oslovil ji s jiskřivým úsměvem. „Waldemar Mörner, formální šéf skupiny A.“

„Astrid,“ představila se manželka. „Přítelkyně Vigga Norlandera.“

Fotograf pořídil ještě pár snímků a vydal se sálem dál.

Do hledáčku se mu nyní dostalo neskutečné množství dětí. Vypadalo to jako družina spojená s mateřskou školou. Napočítal devět trochu menších a dvě větší – asi šestnáctileté dívky, které znuděně seděly samy u stolu. Těch devět menších tvořilo rozmanitou, ale vybranou společnost: čtyři mulati, čtyři křídově bílí caparti a jeden černovlasý kluk. Tomu bylo asi osm let a byl zjevně v sedmém nebi, že může pobíhat a tahat holky za vlasy. Ječely jako na objednávku. Jako varhanní píšťaly.

Objektiv zachytil obě starší dívky. Jedna měla výrazně světlé vlasy a nade vši pochybnost patřila k těm čtyřem podobně vyhlížejícím darebům. Vlasy druhé dívky byly o něco tmavší a zařadit si ji bylo už poněkud těžší.

„Ty vole, tohle je totální nuda,“ poznamenala ta světlejší.

„Dinosauři,“ přidala se druhá. „To je k podělání, že mě sem táta dotáhl. Musím na něj bejt hodná, když se teď rozváděj.“

„Kdyby se tak rozvedli naši. Měla bych pokoj sama pro sebe.“

Fotograf stiskl spoušť. Blesk dívkám vyšlehl do očí.

„Jdi do prdele, ty idiote,“ vztekala se světlejší.

„Vykopávko,“ prskala tmavší.

Hledáček fotoaparátu pročesával sál dál.

Nějaký hromotluk pozdvihl skleničku šampaňského k nesourodé dvojici třicátníků a významně pronesl: „Holky sedí na klíně a kluci se nosí pod srdcem.“

Nesourodý pár se po sobě podíval. Ona byla vysoké postavy, s nakrátko ostříhanými blond vlasy, on byl výrazně menší, snědý s delší tmavou hřívou. Na břiše mu v nosítku visel jakýsi uzlíček.

Fotograf pořídil několik snímků a vysloužil si pár upřených pohledů. Neodložil fotoaparát od obličeje.

„Podle břicha jasná holka,“ dodala zamyšleně žena s krátkými vlasy. „Tak jsi měl přece jen pravdu, Gunnare.“

„V tom se nedá splést,“ odvětil obr a opatrně pohladil spící uzlík po tmavých chomáčcích vlasů. „Isabel je pěkné jméno. Kdy budou křtiny, Saro?“

„To se zatím neví,“ naštětil se trochu její snědý partner. „Pořád jsme ještě nevyřešili církev. Jestli katolickou, nebo protestantskou.“

„Vida, téma hádky se vždycky najde,“ poznamenal bodře hromotluk. „Je to přirozená potřeba. My se například hádáme o dům.“

„O dům?“ zopakovala tázavě žena.

„Spíš o chatu. Nebo chajdu. Jestli v Řecku, nebo Itálii. Ludmila našla jeden pěkný domeček v Benátsku, čtyřicet kilometrů od Benátek. Já bych radši Kykladské ostrovy.“

„Kde na to proboha chcete vzít?“ neudržel se ten snědý.

Obr pokrčil rameny.

„To víš, Jorge. Hroznou spoustu let jsme žili střídmě každý sám. Skoro bez větších výdajů. Najednou peníze jsou. Docela prima zjištění. Mě to ani nenapadlo.“

„Na druhou stranu, kde člověk vezme na novou basovou kytaru?“ rýpla si žena s krátkými vlasy. „S čerstvou hypotékou a novorozencem?“

Snědý ani necekl. Trucoval.

„Tak takhle ty využíváš rodičovskou, Jorge?“ zeptal se obr.

„Kdyby o tobě člověk s nožem na krku musel říct něco pozitivního, Gunnare, tak že se nikdy nesnažíš lacině zalíbit.“

„Já to myslel přesně tak, jak jsem se zeptal. Nic nehodnotím. Takhle ty využíváš rodičovskou?“

„K tomu asi není moc co říct. Byla to fajn příležitost začít zase hrát. Jsme parta amatérů na rodičovské.“

„S elektrickou basou? Já myslel, že hraješ jazz?“

„Ty dvě věci se nevylučují,“ poznamenala s našpulenou pusou žena. „Nový kontrabas si koupil taky. Na splátky.“

„Nebudeme se hádat,“ mírnil je obr otcovsky. „Vezměte si Henriho Camaru. Můžeme se vztekat společně. Sdílený zármutek.“

„Dej s tím pokoj,“ odbyl ho tmavovlasý. „Zápas na prd.“

„Henriho Camaru?“ nechápala blondýnka.

„Muže, který vstřelil dva góly v osmifinálovém zápasu Švédska se Senegalem. Henrik Larsson zvládl jeden. To je přece pěkné. Mysleme pozitivně.“

Nastala vhodná příležitost se vzdálit. Fotograf vypálil pár prvotřídních záblesků, a když se ozval slabý novorozenecký nářek, odcházel značně chvatnými kroky.

Zastavil se u dalšího hloučku. Černoška hovořící dalarnským nářečím pronesla:

„Hrajou si spolu hezky. Trochu jsem se bála, že tu bude chaos.“

Křídově bílý muž, kterého fotograf potkal u výtahu a jenž se představil jako Arto Söderstedt, objal téměř stejně křídově bílou ženu a zamyšleně poznamenal:

„Připomíná mi to šachy…“

Fotograf se otočil a zadíval se na hrající si děti. Polovina světlovlasá, polovina tmavovlasá. Zasmál se a pořídil několik snímků.

Černoška se rozesmála na celé kolo.

„No jo, to mě podrž!“ zvolala. „Už se blíží mat.“

Objímaná žena finskou švédštinou přemýšlela nahlas:

„Ty bílé jsou naše – včetně toho puchýře u stolu – a ty černé zase vaše. Ale čí je ten kluk, co pořád tahá holky za vlasy?“

„Žolík ve hře,“ odpověděl muž.

„To tedy po pravdě řečeno nevím,“ zamyslela se černoška.

„Zato já ano,“ oznámil muž. „My o vlku a hle, třetí matka přichází. Máma komisařka.“

Ke skupince se připojila pomenší černovlasá čtyřicátnice s vysokým mladíkem v těsném závěsu.

„Takhle se o nadřízených nemluví,“ kárala ho klasickou göteborštinou.

Fotograf stihl několik momentek. Pak se žena otočila k dětem a zakřičela:

„Andersi! Okamžitě přestaň tahat holky za vlasy! Co to děláš?“

Chlapec se rozesmál a tahal holčičky za vlasy dál.

„To nevadí,“ uklidňovala ji černoška. „Zatím se docela baví.“

„Problém je v tom, že člověk nikdy nepozná, kdy končí legrace,“ vzdychla si Göteborčanka a napřáhla ruku. „Mimochodem, Kerstin Holmová. A vy budete asi Elsa Grundströmová.“

Černoška si s ní potřásla rukou a přitakala:

„Přesně tak. No jistě, to vy nastupujete za Jana-Olova. Gratuluju. I když – hodí se to vůbec?“

„Řekla bych, že to se teprve ukáže,“ zasmála se Göteborčanka. „Tohle je Jon Anderson, naše nová posila.“

Vysoký mladík podal ženě ruku, uctivě se uklonil dámám a bělovlasému muži krátce pokývl.

„Jethro Tull?“ nadnesla černoška.

„Cože?“ nechápal mladík.

„Není to zpěvák z Jethro Tull? Ten, co hrál na flétnu a působil tak pateticky? Jon Anderson?“

„Ne, ne, ne,“ opravil ji vážným hlasem bělovlasý. „Ten se jmenuje Ian. Jon Anderson zpíval ve skupině Yes, což je jiný impozantní rockový gigant.“

„Aha,“ pochopila černoška a pustila se mladíkovy ruky.

„A vy jste…?“ zeptal se galantně.

„Omlouvám se. Elsa Grundströmová. Manželka Niklase Grundströma.“

Vysoký mladík se zatvářil tázavě.

„Hlavně se nepodřekni, Yesi,“ vložil se do toho bělovlasý. „Niklas Grundström je šéf Interní inspekce.“

„Ty mu říkáš Yes?“ zvolala jeho bělovlasá choť. „Není to značka jaru?“

Teď už se vysoký mladík tvářil přímo zmateně.

„My mu říkáme Yes po zpěvákovi z té kapely, jak jsem zmiňoval,“ vysvětloval bělovlasý. „Ne po tom prostředku na nádobí.“

„A vy jste…?“ zopakoval Yes o něco méně galantně, tentokrát k bělovlasé ženě.

„Anja Söderstedtová. Bílá dáma.“

„A já černá,“ připojila se černá dáma a ukázala na divokou šachovou partii.

Vysoký mladík to vzdal. Rozloučil se se společností pokývnutím a výrazně křečovitým úsměvem na rtech. To fotografovi připadalo jako vhodný okamžik pro zachycení. Cvak. Hluboce zmaten a oslněný se mladík vydal do davu.

„Trochu suchar, ne?“ zašeptala opatrně bělovlasá.

„Říkala jsem vám, že tohle nemůžete dělat, Arto,“ napomínala ho Göteborčanka. „Musíme mu dát šanci.“

„Yes, sir,“ odpověděl napomenutý.

Vrhla na něj rezignovaný pohled a zavrtěla hlavou.

„Nevěděla jsem, že A-tým expanduje,“ divila se bílá dáma. „Arto mi nic neřekne. Ani o té vraždě v televizi mi neprozradí ani ň.“

„Vždyť si stačí otevřít kterýkoli bulvární plátek,“ bránil se trpce její manžel.

Göteborčanka přikývla.

„Bohužel tady nejde o expanzi. Spíš o kompenzaci. Vždyť jsme přišli o několik špiček. Mimo jiné i ve prospěch vašeho muže, Elso.“

Žena černé pleti přikývla.

„No vidíš,“ stěžovala si druhá. „Její muž se jí svěřuje. Ty mi neřekneš nic.“

„Já myslel, že o to nestojíš,“ bránil se chabě manžel.

„Jon Anderson u nás působí už pár měsíců,“ vysvětlovala Göteborčanka. „A někde se tu toulá ještě jedna naše budoucí kolegyně. Kdepak asi je?“

Fotograf naposledy zvěčnil tuto různorodou skupinku a pokračoval na své pouti sálem. Nyní se mu v hledáčku objevila asi pětadvacetiletá žena v roztrhaných džínách. Úsporné blankytné tílko odhalovalo piercing v pupíku. Mířila ke hloučku hostů se skleničkami šampaňského v rukou, ale uprostřed záběru se zastavila a v očích se jí objevil prosebný výraz. Fotograf zadržel prst na spoušti, ale přístroj neodložil.

„Mě ne,“ zašeptala nahlas. „Nedošlo mi, že se má člověk líp oháknout. Už takhle je to trapas.“

Fotograf se rozhlédl po sálu. Úroveň vymóděnosti tu byla nepopiratelně poněkud vyšší. Přikývl. Tiše poděkovala, prodrala se hejnem dětí a připojila se ke skupince s neohroženým:

„Hóhó! Tak tady mě máte!“

Hlouček ztichl a obezřetně si ji měřil.

„Nevím, jestli bych někoho z vás měla poznávat,“ pokračovala trochu chvatně. „A-tým znám jen z fotek. Ale nikdo z vás mi povědomý nepřipadá. Měl by?“

„Záleží na tom, kdo jste,“ opáčil velmi slušně oblečený upjatý muž a upřel na ni svůj pohled.

Opětovala ho a očima ani na chvíli neuhnula.

„Chápu, že jste si o mně stihnul udělat už pár unáhlených názorů. Mladá holka v roztrhaných džínách a s piercingem v pupíku. Donašečka, kterou sem náhoda vyplavila z podsvětí? Zaplacená společnice? Překvápko se striptýzem?“

Za zády se jí ozval hlasitý mužský smích. Otevřený a srdečný. Otočila se k němu. Když uviděla muže s tmavšími blond vlasy a moderními plastovými brýlemi, blesky v jejích očích postupně uhasly.

„Já vím, kdo jste,“ řekl mírně. „Kerstin mi o vás vyprávěla. Mrzí mě, že s vámi nebudu moct pracovat.“

„Paul Hjelm!“ zvolala. „Ty brýle mě zmátly. Vypadáte jako ouřada.“

„Což taky teď jsem,“ potvrdil muž a urovnal si odlehčené obroučky. „Chystám se pořídit i náramkové hodinky. Pak bude proměna dovršená.“

Mladá žena mu podala ruku a náhle jako by ztratila řeč.

„Paul Hjelm,“ hlesla.

Muž, kterého takto nazvala, si s ní potřásl pravicí a prohlásil:

„Jelikož tu nikdo ze skupiny A není, bude asi nejlepší, když vás všechny představím. Takže slyšte, slyšte. Tohle je nejnovější přírůstek do týmu, Lena Lindbergová, která nastupuje…“

„Zítra. A omlouvám se za to oblečení. Nevěděla jsem, že je to tak formální večírek.“

„Však taky není,“ uklidňoval ji řečený Hjelm. Pro většinu lidí tady je to spíš jen přirozený způsob, jak vzdát hold člověku, kterému máme hodně za co děkovat.“

„Pochopila jsem, že Hultin byl skvělý šéf…“

„Teprve teď, když sám sedím na vedoucí pozici, si uvědomuju jak moc. Můžeme pokračovat v představování? Ten upjatý pán ve slušivém obleku, kterého jste právě urazila, je policejní intendant Niklas Grundström, vedoucí sekce interní inspekce, ergo člověk, kterého by člověk radši urážet neměl. Dále tu máme Ludmilu Lundkvistovou, docentku slavistiky a partnerku vašeho budoucího kolegy Gunnara Nyberga.“

„S vlastním bydlištěm,“ upřesnila situaci drobná tmavovlasá žena s mírným ruským přízvukem a pokývla na pozdrav představené ženě. „Gunnar je ten medvěd tamhle vzadu.“

Fotograf několikrát stiskl spoušť. Blesky zahvízdaly sálem, jako by se blížila bouře. Muž v plastových brýlích pokračoval:

„Zde máme Waldemara Mörnera, formálního šéfa skupiny A.“

Fotograf poznal muže s plavými loknami připomínajícími tupé a vypálil další blesk, až sněhobílý úsměv zasršel jiskrami jako prskavka.

„Je mi potěšením,“ zavrkalo tupé a poklonilo se jako lokaj na dvoře Ludvíka XIV.

„Podívejme,“ prohlásila mladá žena a zaostřila na to zjevení. „O čem jste se bavili, než jsem mezi vás tak vtrhla?“

Členové kliky se po sobě opatrně podívali, jestli si někdo z ostatních náhodou nevzpomíná. Konečně se odvážila pomenší tmavovláska s lehkým ruským přízvukem:

„Myslím, že o dětech.“

„Přesně tak,“ přisvědčilo tupé. „Právě mi přistál na krku soud o určení otcovství. Nebo možná o něco níž…“

„Níž?“

„Níž než na krku, tak jsem to myslel. V tomhle případě mám někde v Dalslandu pětadvacetiletého synáčka. Pozoruhodná představa pro někoho, kdo skoro celý život prožil s ochranou.“

Mladá žena oněměla a pochopila, že svým dramatickým příchodem hladinu moc nerozvířila. Tady už bylo ve vzduchu čerstvo dost i bez ní. V mysli jí vyvstávaly velmi podivné obrazy.

Ostatní to přijali s ledovým klidem – zjevně parukáře a jeho vrtochy dobře znali. Fotograf pořídil další snímek. Zachytil překvapení mladé ženy. Tentokrát už neprotestovala.

„Ne,“ oponovala věcně Ruska. „Náš rozhovor začal podle mě mým přiznáním, že mi chybí děti. Ještě víc teď, když jsem jako bonus zdědila dvě dospělé plastové ratolesti. Gunnarovy děti.“

„Plastové?“ divila se mladá žena.

„Je to chyba?“ polekala se Ruska. „Ono se to tak neříká?“

Zjevně nerada chybovala v jazyce.

Upjatý nastrojený muž se vložil do rozhovoru:

„Jelikož fungování švédské rodiny docílilo rozšíření slovní zásoby o pojmy ‚plastový táta‘ a ‚plastová máma‘, mělo by se totéž dát říct i o dětech. Ale podle mě je to poprvé, kdy někdo takový termín ve Švédsku použil.“

„A kdo je plastový táta?“ ujišťovalo se tupé, které nejspíš pojalo podezření, že by mohlo do zmíněné kategorie také patřit.

„Mámin nový chlap,“ vysvětlila mu důrazně Ruska.

„Aha,“ oddychlo si tupé ulehčeně. „Od ženských s dětmi se člověk přirozeně drží dál. To je základní poučka.“

„Já se nicméně domnívám, že diskuze začala někde úplně jinde, totiž naprostou neschopností pana Waldemara Mörnera uvěřit genetickému kódu.“

„Nebuďme takoví,“ ohradilo se tupé vesele.

Nastrojený si ho nevšímal a s úsměvem se otočil k mladé ženě.

„Co kdybychom využili příležitosti a otestovali striptérku?“ nadnesl líbezně.

„Neříkej, Niklasi, že sis celou dobu hýčkal svoji pomstychtivost!“ zvolal muž, kterému říkali Hjelm.

„Jenom trošičku,“ přisvědčil dotyčný a rozesmál se překvapivě zvonivým chlapeckým smíchem. „Vždyť je to i hra, hra na detektiva. Jde o umění zachytit nitky, a že se jich tu pár už objevilo. I tohle je jedna z nich.“

„Fajn,“ odvětila mladá žena klidně. „Striptérka je připravená.“ Nastrojený se na ni pevně podíval a zeptal se:

„Které z dětí je – nebo jsou – moje?“

Mladá žena na něj vyvalila oči a rozhlédla se sálem. Fotograf její pohled následoval. Dětí se tu vyskytovalo hodně, ale bylo snadné je rozlišit. Asi osmiletý tmavovlasý klučina. Čtyři čokoládové děti, jejichž mámu černé pleti každý okamžitě poznal. Čtyři nesmírně světlovlasí caparti s bílou pletí. Ne, pět jich bylo, pokud člověk připočítal i starší dívku trucující u stolu společně se svou vrstevnicí s poněkud tmavší barvou blond vlasů. Kromě nich ještě uzlíček na břiše snědého muže a dvě holčičky s protáhlými obličejíky, které se batolily okolo a vzájemně se mydlily chrastítky.

Mladá žena drahnou dobu houf dětí pozorovala a uvažovala. Fotograf ji zvěčnil s potutelně se usmívající skupinkou v pozadí. Výsledkem byl třetí nejlepší snímek večera.

Žena se otočila a prohlásila:

„Ta slečinka u stolu. Tmavší blond vlasy, ta nafučená.“

Elegán triumfálně spráskl ruce. Muž jménem Hjelm si posunul brýle na čelo a řekl:

„Svým způsobem máte pravdu. Právě tam totiž diskuze ve skutečnosti začala. Chlubil jsem se, že se mi sem povedlo dotáhnout dceru Tovu. Úctyhodný výkon.“

Mladá žena se na něj podívala a nechápavě se zamračila. Pak se tázavě otočila k elegánovi, který si spokojeně mnul ruce. Chvíli si ji měřil – dost dlouho, aby začala vykazovat známky podrážděnosti.

To byl signál.

„Moji jsou ti malí černoušci,“ prozradil jí konečně.

Dali se do smíchu. Všichni.

A ona ze všech nejhlasitěji.

„Přichází ta pravá chvíle na něco dočista jiného,“ oznámilo tupé a rozložilo zmačkaný papír, který vylovilo z kapsy.

„Jane-Olove!“ zvolalo absurdně hlasitě. „Je načase, abych pronesl několik dobře zvolených slov! Jako poděkování za všechny roky tvé práce!“

Objektiv nyní vypátral samotného oslavence a přiblížil si ho. Stál pod transparentem asi deset metrů od nich a držel kolem ramen zachovalou starší dámu. Snímek zachytil výraz, který pozoruhodně výmluvně prozrazoval myšlenky nositele.

Druhá nejlepší fotografie dne.

Tak obrovský nos se takhle nakrčený jen tak nevidí.

Muž v tupé se pružným pohybem vyhoupl na židli, odkud se chystal pokračovat na stůl. Tato židle nicméně k jeho smůle stála na malém hasičském autíčku, takže s nečekanou rychlostí podjela stranou. Pravou nohou už došlápl na stůl, zatímco levá se vysokou rychlostí vzdálila. Vznikla figura, již bylo nutné označit za provaz. V tu chvíli muž levou nohou prudce trhl k sobě. Dostala se pod stůl a vykopla ho do vzduchu. Celý stůl se nadzvedl a na okamžik visel přímo nad mužem nataženým horizontálně v prostoru.

V tom okamžiku zachytil fotograf nejlepší snímek dne.

4 /

Čtení myšlenek, napadlo ho. Copak je opravdu možné? A nepokračuje náhodou ještě? Co když si tam venku někdo sedí, přibližuje si jeho myšlenky jako dalekohledem a srdečně se vysmívá jejich malosti? Tomu, jak se opakují?

Tohle byla teď už skoro jediná jeho zbývající myšlenka.

Ve dne mu připadala spíš k smíchu. I jemu samotnému. Ale v noci se změnila v přízrak. V noci nebylo pro smích místo.

Ani trochu.

Těsno. Všechno mu teď bylo těsné. Nikde kousek místa. V noci se zdi svíraly tak blízko kolem něho.

Ještě nikdy mu nehrozila vazba. V jeho světě něco takového ani neexistovalo. Takové věci se děly někde jinde. Na odvrácené straně společnosti. Tam, kam obyčejný člověk nikdy nedohlédne.

A on byl sám sebe nucen do kategorie obyčejných lidí počítat. Rodinný dům v Bagarmossenu. Nic přemrštěného. Poměrně normální rodina s dětmi v pubertě a trochu přehnaně intenzivními kontakty se sousedy. Novinář, který se ničím výrazným nevyznamenal. Čestná pozice za několik desetiletí u jednoho ze stockholmských večerníků. Něco jako zlaté hodinky.

Tak jednoduché to mělo být. Konečně opravdu pravidelné zakázky. Dramatické snížení počtu hodin, které musel trávit v redakci, žádné bezútěšné cestování za reportážemi, žádné zabité víkendy. Celkově nižší pracovní vypětí. Dva sloupky o televizi mu měly skoro vystačit na plný úvazek.

Zbývajících deset let a něco do důchodu mohl mít na růžích ustláno. Příjemné, záviděníhodné živobytí.

Nebyl žádný intelektuál, kulturní snob, žádný aristokrat v řadách inteligence. Byl obyčejný novinář, který pohrdal kulturními přílohami a považoval je za nákladnou zbytečnost. Denně se uchyloval k úhybnému chvatu, zvláštní technice, která člověku umožňovala zcela mimoděk otočit stránku se zprávami z kultury a ani si to neuvědomit.

Kdepak. On byl nanejvýš ordinérní novinář se všeobecným zaměřením, s hodnotami, které, jak se domníval, poměrně dobře korespondovaly s obecně švédskými. Byl běloch ze střední třídy v druhé polovině středního věku, kterému žena každý den vaří, který obhajuje armádu, automobilismus a industrialismus, v televizi se rád podívá na fotbal a jiný sport, v reálu si zase rád zarybaří, tu a tam si vsadí pár stovek na dostihy a věří, že devadesát pět procent zločinů mají na svědomí drogově závislí přistěhovalci. Měl by mít všechny předpoklady k tomu, aby už po zbytek života jen proplouval nabízeným růžovým sadem.

Něco jako výhra v loterii.

Uznává, moc se na televizi nedíval. Filmy, sport a pár rodinných pořadů ve veřejnoprávní televizi. Jeho hlas měl být hlasem „lidu“ po boku odborných přispěvatelů. Redakce si nejspíš představovala nějakou tu povrchní obhajobu snadno stravitelné zábavy.

Stejné, jakou přinášely i noviny samotné.

A tak se začal dívat. Hodně. Díval se na televizi celý den. Na všechny kanály. Měl to v popisu práce. Set top box jako zaměstnanecký benefit.

V tehdejší době mokrý sen každého Švéda.

A takhle to dopadlo.

Aniž chápal jak a proč a z jakých hlubin, vzkypěl v něm ten nejsvatější hněv, jaký za celý svůj relativně vyrovnaný život pocítil.

Nevěřil vlastním očím.

Copak tolik lidských existencí ovládalo opravdu něco takového? Tenhle – odpad bylo příliš slabé slovo. Nenacházel dostatečně hanlivý výraz. Nedokázal se ztotožnit s představou, že něco podobného proniklo do lidské sféry.

A on si přitom myslel, kdoví jak není otupělý. Na bezpečné půdě.

Bylo skutečně neuvěřitelné, co se čtyřiadvacet hodin denně podsouvalo lidem přímo do vědomí. Neustálá debilizující reklama s krátkými přestávkami na – věřte nebo ne – ještě více oblbující pořady. Věčné seriály, reality show, soutěže, lechtivé talk show s rádobyhvězdami, takzvané dokumenty založené na nulových rešerších, čím dál primitivnější sportovní produkce. Takzvané „formáty“ nekriticky nakupované za pohádkové sumy ze všech koutů světa. Reklama se najednou jevila jako světlejší stránka televizního média.

Jak je možné, že celá západní civilizace za pouhých pár let ztratila veškerý základní smysl pro kvalitu?

Náhle jako v nějakém náboženském zjevení zřetelně pochopil, že tuto epochu jednou historie odsoudí jako promarněnou. Mrtvé období, kdy se generace za generací mentálně umrtvuje – s tichým souhlasem režimů. Kdy děti nikdy nedostanou šanci dospět a dospělí se degradují na děti, ale bez jakékoli kreativity či inteligence. Bez všech opravdových atributů dětství.

Jeho první sloupek nabyl podoby plamenného útoku na televizi založené na reklamě všeobecně. První za nesčetně let. Text se tak drasticky lišil od ostatního obsahu novin, že se setkal s obrovskou podporou.

Prošel do tisku náhodou. Redaktor musel nejspíš omylem přikývnout.

A tak se stalo, že se právě on, navzdory vší pravděpodobnosti stal arcinepřítelem televizního průmyslu. V jednom z největších švédských deníků, což byla nejčtenější kategorie publikací ve Švédsku vůbec.

Redakci nejdřív leknutím zaskočilo. Šéfredaktor ho zpražil na tři doby a na hodinu ho vyrazil. Pak začaly přicházet reakce – samozřejmě z kulturních rubrik, ale hlavně od takzvaných obyčejných lidí. Lidí, jako byl on sám. Konečně, zaznívalo, konečně se někdo odvážil promluvit o tom, co si člověk celou dobu myslí, ale nemá v podstatě právo si myslet.

Že celou zemi krmí odpadem. Jako by to byla potrava.

A on směl pokračovat. Užíral se doma v myšlenkách na sebevraždu, když mu šéfredaktor zavolal a omluvil se mu. Místo vyhazovu mu důkladně zvýšili plat. Z ničeho nic se ocitl v televizi a rovnou do kamery jí lál, že se musí polepšit a takhle že už to dál nejde. Jeho televizní sloupky se staly nejčtenějšími texty ve Švédsku.

Skoro jako by jeden jediný člověk dokázal vše změnit.

Po nějaké době vykrystalizoval jeden konkrétní terč. Předmět nenávisti. Jeho články čím dál častěji cílily na nezávislé televizní společnosti, obzvlášť na jednu z nich.

Jednalo se o soukromou produkční společnost, která kupovala „formáty“ z USA. Pod tímto šíleným termínem se ukrývalo něco tak banálního jako nápady na pořad. Ve Švédsku si už nikdo netroufal mít sám nějaké nápady, jak televizní pořad vytvořit. Něco takového musel dělat marketingový manažer s oporou nehorázně drahých průzkumů sledovanosti. Raději se importovaly mizerné americké náměty. Měly za sebou tržní zkoušku vybroušenými vědeckými nástroji, které vyvíjely univerzity financované ze soukromých zdrojů, a prošly testy na záměrně nejméně vzdělané západní společnosti. Na kanonenfutru. Organických jednotkách, jimž byl stanoven životní úděl uklízet po kapitálově silných a v případě potřeby položit život v jejich válce. Jako hnojivo měla posloužit televize. Vykrmit je, omámit, držet v šachu jako vepře v boxech. Rostoucí maso. Bylo je potřeba udržovat naživu a zároveň v pasivitě. Zajistit, aby je za žádnou cenu nenapadlo opustit svůj chlívek a začít přemýšlet o své životní situaci. Heslo znělo umělá angažovanost. Mozky se nesměly scvrknout úplně, ale každý projev participace bylo třeba odklonit k zaručeně neškodným oblastem vnímavým k reklamě. Až nakonec jediným protestem veřejnosti bylo, že se obezita – nakynout do groteskních rozměrů – dá považovat za zdravou formu pasivního protestu.

A v současnosti rostla rekordním tempem průměrná tělesná váha i v Evropě, Švédsko nevyjímaje. U dětí i dospělých.

Všechno v těchto „formátech“ – skutečně všechno – mělo za cíl přitáhnout k reklamě maximum diváků. Pořady byly vytvářené tak, aby se do nich dalo včlenit co nejvíce reklamy, aniž by publikum vůbec zaznamenalo nějaký rozdíl. Kvalita se dávno stala synonymem sledovanosti.

Tenhle způsob myšlení teď nezávislé televizní společnosti přenášely slepě do švédské televize. Obzvlášť jedna z nich ho upoutala. Byla vždycky nejhorší. Když už si myslel, že se dostal na dno, že už nejde dosáhnout ničeho ubožejšího, pokaždé se vynořila televize Party se svým překvapením. Byla také nejodvážnější – všemi vynášená za to, že dokáže přijít s novými „formáty“. Ryze švédskými „formáty“.

Které na oplátku prodávala do světa, i když ne do USA.

Reality show nebyly pochopitelně nic nového – lidé si už za ty věky zvykli vídat skutečné lidi hrát přeexponované verze sama sebe v těch nejumělejších a nejvíce ponižujících situacích – ale nová show televize Party ho nadzvedla ze židle. Opravdu. Tady už nestačilo psát – najednou byla nutná přímější akce.

To byl jeho pád.

A byl to pád z velké výšky.

Nový nápad televize Party se jmenoval „Makeover“ a odehrával se v jedné velké švédské nemocnici.

Spousta švédských nemocnic teď balancovala na pomezí státního a soukromého vlastnictví. Nesmírně lukrativní šedá zóna, jejíž struktura byla sice mlhavá, zato rozdělování prostředků bylo jasné: peníze se doslova odsávaly z veřejného rozpočtu a putovaly na účty nejrůznějších akcionářů. Zcela jednostranně. Kraje, které byly – alespoň oficiálně – odpovědné za švédské zdravotnictví, mnohdy řídila strana, která krajskou samosprávu chtěla zrušit a zdravotnictví privatizovat. Výsledkem tohoto paradoxu bylo, že kraje cílevědomě doháněla víceméně k bankrotu. Aby se prokázalo, že kraje nefungují. Úkolem bylo zcela jednoduše odvést co nejmizernější práci. Bez zaváhání se navzdory švédským zákonům rozprodávaly nemocnice, které se následně ocitaly v zaslíbené zemi šedé zóny, vysněném cíli všech akcionářů, kde se rozdávala spousta peněz daňových poplatníků. Víc už se to skutečnému starosvětskému monopolu podobat nemohlo. Do klína jim spadla tahle legislativní zlatá slepice, Hlava XXII veřejné správy, kdy jim kraj ukládal sankce, ale ze zákona jim žádné sankce neplynuly. A oni jen inkasovali. Čím déle tahle absurdní situace trvala, tím to bylo lepší. A na konci toho dlouhého světlého tunelu poblikávalo navíc světlo ještě jasnější: kompletně privatizované zdravotnictví. Všechno k němu směřovalo. Nemocnice kategorie A pro kapitalisty a pečlivě vybírané zaměstnance podniků, kategorie B pro všechny ostatní. Byla by potřeba velká síla, aby tenhle vývoj zastavila. Vše bylo už připravené.

A právě v jedné z těchto nemocnic se „Makeover“ odehrával. Televize Party za úplatek pronikla na oddělení plastické chirurgie, které půl roku okupovala. Z tisíců a tisíců zájemců se vybraly asi dvě desítky lidí, kteří byli nespokojení se svým vzhledem. Soutěžící měli zcela zdarma podstoupit totální proměnu – makeover – od oblékání a účesu až po obličej a postavu. Polovina ze hry vypadla a šanci nikdy nedostala. Týden začínal hlasováním v nedělním pořadu „Makeover – The Selection“. Všichni kandidáti anonymně hlasovali, komu bude umožněno projít proměnou. Ten, kdo dostal nejvíce hlasů, směl nastoupit svůj makeover. Proměnu zahájili plastičtí chirurgové. Bříška se ztrácela, nosy se zmenšovaly, dvojité brady mizely jako mávnutím kouzelného proutku, ramena se rozšiřovala, tváře zvedaly, ňadra zvětšovala, rty duřely, penisy prodlužovaly. Pak přišly na řadu vizážistky, kadeřníci a módní návrháři a v sobotu nastal čas na první velkou zkoušku, zlatý hřeb pořadu: „Makeover – Lookalike“. V hlavním vysílacím čase. Proměněný soutěžící se ocitl v jedné místnosti s osmi „lookalikes“, tedy lidmi, kteří vypadali přibližně stejně. Tehdy nastoupil hlas lidu, „People’s Voice“. Diváci měli telefonovat za třicet korun za hovor na devět různých čísel – každé osobě v místnosti bylo přiřazené jedno – a uhodnout, který z přítomných je ten proměněný. Na obrazovce se po celou dobu vysílala fotografie účastníka před proměnou. Pokud soutěžící prolezl tímhle uchem jehly – tedy pokud ho diváci nepoznali – mohl postoupit do velkého finále. Takový byl postup, dokud nezbylo deset účastníků soutěže. Pak nastal čas na „Makeover – The Final“, kdy měli vyřazení s oporou svého zklamání zvolit nejlepší makeover. Každý všední den se vysílal půlhodinový díl se scénami ze samotné proměny s výživnými záběry z operací i z pokojů, kde kandidáti čekali. Bulvár už předesílal početné intriky, protože pořad byl natočený předem. Pooperační komplikace byly už dávno odškodněny.

Samotná televize Party zastávala názor, že vytvořila dokonalou syntézu seriálů z nemocničního prostředí a reality show.

Několik nezávislých zdrojů tvrdilo, že Makeover zdvojnásobil nemocnici rozpočet, ale tyto informace se nepotvrdily. Ani ti nejpečlivější ekonomičtí žurnalisté si nedokázali vytvořit obrázek o souvisejících finančních transakcích.

Seděl sám doma a zhlédl první díl. Rodina odcestovala. Srazilo ho to na kolena. Hned se chopil počítače a chystal se napsat článek pro další vydání. Ale ruce se mu tentokrát nechvěly jen lehce – to by bylo dobré znamení, že se plně soustředil na svůj úkol. Ne, ruce se mu doslova třásly. Prsty se nemohly trefit do kláves.

A najednou slova přestala stačit.

Najednou pochopil, že slova nikdy nedokážou ovlivnit televizní společnosti, ani médium samotné. Oni slova nepoužívali takhle. K rozhovoru. K dialogu. Místo toho pro ně byla slova kamufláží. Jako kdyby vedli dialog.

Tohle prostě vyžadovalo jiný jazyk.

Pak už se vše rozostřilo. Možná právě tady nastoupilo čtení myšlenek. Od tohoto okamžiku byly jeho vzpomínky vágnější.

Vzpomínal si, že do brašny uložil pistoli. Starou zbraň, která mu zbyla z jeho účasti v domobraně. Vybavoval si, že ji nabíjel. Dokonce si vzpomínal, že vystřelil. Ale nevybavoval si žádného člověka. Vůbec nikoho.

A všechno bylo nesmírně podivné.

5 /

Čtvrť s řadovými domky byla úplně vylidněná. Opravdově a prapůvodně prázdná. Archaickou prázdnotou.

Prázdná jako smrt.

Ale jen z jednoho úhlu pohledu.

Z pohledu Paula Hjelma.

Seděl v novém parádním služebním voze Volvo S-60 v zelené metalíze, které tady v Norsborgu nikdo nepoznával, a zpovzdáli pozoroval průběh událostí. V dokonalé anonymitě. Sousedé nejspíš byli doma stejně jako jindy, nakukovali škvírami a přes plot, ale on je neviděl. Ani oni jeho. Na to byl ve sledování dost zkušený.

Ne. Ta prázdnota byla do děsivé míry prázdnotou vnitřní.

Samozřejmě tu neměl co dělat.

Nejenže tu sedí v pracovní době, nejenže všechno bylo do posledního detailu předem naplánované. K tomu všemu neštěstí se do toho neměl co plést. Tohle už nebyl jeho svět.

A přesto si nedokázal pomoct. Chtěl se rozloučit. S jednou epochou. S epochou, která de facto představovala jeden život.

Na období před tím, než se sem nastěhoval, moc vzpomínek neměl. Novomanžel, čerstvý absolvent s cílem založit rodinu a hladce plynoucí živobytí. O moc dál jeho ambice nesahaly. Ale v zásadě si s nimi vystačil. Plnil je. I když je nedotáhl do konce.

Seděl tam už v okamžiku, kdy se mezi domky propletla dodávka a neurvalí stěhováci se ve svatojánské idylce dali do vyklízení. Seděl tam a přihlížel, jak vláčejí ven jeho věci, které všechny čekala skládka. Seděl tam, když s kocovinou a klením vyprostili ven piano. Oknem zahlédl papouška, který byl bezpochyby jediný, komu se po nástroji bude stýskat. Seděl tam a díval se, jak se členové rodiny jeden po druhém vynořovali, aby se lehce rozpačitě ujistili, že stěhování pouhou setrvačností nestrhne s sebou i jejich věci. A seděl tam, ještě když se naposledy zabouchly dveře stěhovacího vozu, který trochu zběsile odsvištěl mezi trávníky.

Neměl tu co dělat.

Přijel Danne. Ten tu co dělat měl. Paul Hjelm pocítil bodnutí u srdce, které beztak už krvácelo dost. Syn se prohraboval sbírkou CD disků, aby zkontroloval, že mu otec žádné neukradl. Danne, který se už odstěhoval na kolej u Roslagstullu, kde mu po dvou letech čekání přidělili pokoj, a vlažně studoval na univerzitě. Stále v očekávání, že z něj bude policista. Trouba jeden. I Danne sem přijel, nejspíš aby podpořil matku v těžkém období.

A co já, pomyslel si trpce. Já podpořit nepotřebuju?

Přitom byl teď jeho život jedno velké odcházení. Nepotřeboval snad on podporu v těžkém období ještě víc?

Můžeš si za to sám, odpověděli by mu – stejně jako on sám sobě. To ty sis vybral odchod. Sám ses rozhodl opustit skupinu A a stát se vedoucím stockholmského oddělení interní inspekce. Náhlý záškub kariérismu. To ty ses rozhodl mámu opustit a odstěhovat se do města. Na tenhle okamžik jsi čekal.

Nikdy jsi do téhle čtvrti s rodinnými domky nezapadal.

Ale byla to pravda? Kdo se tady chtěl rozvádět? Chtěl to vůbec někdo z nich?

Vždycky se člověk může sebrat a snažit se dál, pomyslel si při pohledu na dceru Tovu, jak prochází tašky se špinavým prádlem. Tova bude ještě pár let bydlet doma. Copak nemohli počkat? Smutně pozoroval svou mladší ratolest. Dospělá, nebo dítě, toť otázka. Přesně na hranici. Co s ní právě teď, v tomto období přerodu rozvod udělá?

Odpovědi neexistovaly. Mohlo se to spravit až po létech psychoterapie a stejně dobře to mohlo být k jejímu dobru.

Možná je celoživotní vztah prostě nemožný, pomyslel si hořce a díval se, jak Cilla vyšla z domu a zastavila se. Popošla do přiměřeně upravené zahrádky, kde zůstala zpříma stát a pozorovala stěhováky, kteří měnili cosi dosud poměrně abstraktního v cosi velice konkrétního. V konkrétní nepřítomnost. Stála příliš daleko na to, aby dokázal rozeznat její výraz, ale měl dojem, že úleva to nebyla. Spíš dost chladně konstatující bolest.

Aha, takže takové to bude.

Byla tak krásná. Plavé rozcuchané vlasy osvětlovalo měkké svatojánské slunce, malá, vyhublá andělská bytost v jeho – jeho – starém prošoupaném županu. Asi byla po noční.

Cilla.

Aspoň už nebude muset sledovat ten její příšerně komplikovaný pracovní rozvrh, pomyslel si s hrdlem sevřeným pláčem. A pak si řekl: Tak ho tam hoď! Hoď ten župan do krabice a zůstaň si tam stát nahá. Je můj. Tváříš se jako mílius, a přitom se mi nanejvýš aktivně chystáš odcizit můj župan.

Bylo tohle opravdu správné? napadlo ho, když se otočila a pomalými kroky zašla zpátky do domu. Muselo se to stát? Vždyť spolu prožili tolik trápení a začali znovu, zase se zvedli a obrátili správným směrem. A najednou tenhle kolaps. Ztroskotání. Proč?

Moc.

Když se naposledy zabouchly dveře stěhovacího vozu, který trochu zběsile odsvištěl mezi trávníky, pomyslel si znovu: Možná je celoživotní vztah prostě nemožný. Možná celý koncept nukleární rodiny staví na trvalé hierarchii, která už neexistuje. Snažíme se žít podle stejného rodinného vzorce jako v zaniklých časech, a místo jasného rozdělení úkolů jsme si vysloužili neustálý sžíravý mocenský boj. Lítý boj rovnoprávnosti o moc.

Že se to mezi námi pak nevyhnutelně musí rozložit.

Jen proto, že jsme si konečně rovni.

Díval se za dodávkou, až po černém dýmu z výfuku nezbyla ani stopa. Až se dnes večer vrátí z práce, nebude jeho nový domov už zet rozvodovou prázdnotou. Jeho staré věci mu tam budou v nestrukturovaném nepořádku připomínat minulost. Časy, kdy měl rodinu.

A jeho jméno bude Chaos.

Přejel pohledem skrovnou minizahrádku. Byla úplně prázdná. Opravdově a prapůvodně. Archaickou prázdnotou.

Prázdná jako smrt.

Nastartoval, posunul si brýle na čelo, pohlédl na hodinky, urovnal aktovku na sedadle, utáhl si kravatu a řekl si:

Ne.

A odjel.

6 /

Vzít s sebou do práce syna v den, kdy člověk nastupuje na místo šéfa jednoho z elitních útvarů švédské policie, nebylo bez kontroverzí. Na druhou stranu se tím jasně vymezila – Zvláštní jednotku Státní policie pro mezinárodní násilnou trestnou činnost, známou jako skupina A či A-tým, nyní řídila matka samoživitelka s malým synem, a pokud se s tím někdo nedokázal vyrovnat, neměl tu co dělat.

Ačkoli pokud by měla být Kerstin Holmová zcela upřímná, jednalo se o dodatečnou konstrukci. Důvod byl mnohem prostší. Nenašla zkrátka pro osmiletého Anderse Holma, kterému začaly letní prázdniny, hlídání. Neměla čas ani sílu pustit se do toho komplikovaného procesu, a hlavně vůbec netušila, že bude komplikovaný. Červen byl pro ni obzvlášť náročný měsíc.

Formálně nastoupila už prvního, ale její předchůdce, legendární Jan-Olov Hultin, pracoval spolu s ní až do oficiálního odchodu do důchodu, tedy až do včerejška. Do neděle 16. června. Několik týdnů jí byl ve funkci oporou. Teprve dnes byl definitivně pryč. Přestože sliboval, že bude vždycky na dosah. „Nikdy víc než tři metry od telefonu.“

Zadívala se na dvůr policejní budovy, kam nevyzpytatelnými cestami dopadalo křišťálové svatojánské slunce. Něčím jí připadal jiný než obyčejně. Něco tu drhlo. Vlastně jí trvalo docela dlouho, než na to přišla.

Mohla za to perspektiva.

Teprve dnes se přestěhovala do Hultinovy kanceláře. Od její původní byla vzdálená jen pár dveří, takže perspektiva se posunula jen lehce. Dost však na to, aby změnila bod, na kterém její pohled každý den spočíval.

Takhle vypadá perspektiva šéfa.

Místnost byla prázdná až na standardní vybavení; psací stůl, telefon, počítač, fax, tiskárna, kávovar. Zdi byly holé jako Hultinovo temeno. Nová kancelář se od její předchozí v ničem nelišila. Až na to, že v ní seděla sama.

Zezačátku sdílela kancelář s Gunnarem Nybergem. Tehdy byl čestným nositelem titulu Nejtlustší policista Švédska, takže se v ní trochu tísnili. Pak se karty A-týmu promíchaly a vznikl trochu logičtější pár Kerstin Holmová – Paul Hjelm. Anglicky firma Jalm & Halm.

Duo se rozpadlo v prosinci loňského roku, když byl Hjelm dosazen na místo vedoucího stockholmské sekce interní inspekce.

Jako jediný kandidát, jak většinou dodávala při rozhovorech se zmíněným funkcionářem.

Sama se o místo totiž chtěla ucházet, ale něco jí do toho přišlo.

Její život.

Někam ho založila a teď byl zase na svém místě.

„Zase“ bylo trochu silné slovo, když se nad tím zamyslela. Teď byl na svém místě. Tečka.

Poslední necelý rok znamenal nejbouřlivější období jejího života. Narodilo se jí dítě. Osmileté.

Pro jeden ubohý mozek byla tahle myšlenka příliš velké sousto, a tak ji nechala být. Podívala se alespoň na levou ruku a shledala, že jarní slunce konečně vyhladilo poslední stopy po starém zásnubním prstýnku. Do solária jít nechtěla. Ať bílý proužek zmizí přirozenou cestou. Byla to trochu posedlost. Doufala, že poslední.

Chodila na terapie. Trochu. Opatrně to zkoušela. A udělaly jí docela dobře. Jako náplast na ránu, která se úspěšně hojí i sama od sebe. Aby se zabránilo přístupu choroboplodných zárodků.

Když byl člověk najednou rodič, tak se změnila i přirovnání. Anders měl neomylný sklon k odřeným kolenům. A vždycky požadoval náplast, skoro jako by se zraňoval jen proto, aby si mohl prohlížet svá pestrá kolena. Náplasti byly teď k mání v nejroztodivnějších tvarech a barvách. Aspoň to se za uplynulý rok naučila.

Seděl na přistavené židli u stolu a kreslil. Auta. Samá auta. Vždy se siluetou města na pozadí. V pohybu. Vždy v pohybu, vždy na cestě z jednoho místa na druhé. Na cestě do města. Jako by zpracovával svoje prožitky.

Ale možná v tom jen hledala příliš.

Neochvějně však věděla, že ho miluje způsobem, o němž pochybovala, že je ho vůbec schopná. Bezvýhradně.

Pozoruhodné bylo, že přestal mluvit skånským nářečím. Změnil život a s ním i dialekt. Zajímalo by ji, jestli byl ten proces tak snadný, jak vypadal. Hodně o tom mluvili, vlastně obecně mluvili hodně. Vedli jeden dlouhý a neutuchající rozhovor.

Právě to byl hojivý proces. Terapie byla jen náplast na ránu.

Abychom tedy příliš neobměňovali metafory.

Otřásla se a napřímila. Čekalo ji hodně příprav. Krátký nástupní projev před restrukturovaným A-týmem. A pak už jen pokračovat v práci na případu vraždy, jakému se už dávno nedostalo ve Švédsku takové pozornosti. Naposledy při vraždách mocných, prvním případu skupiny A, při nichž jistý sériový vrah likvidoval obchodní špičky.

Tenhle případ si vysloužil přízvisko televizní vražda a byl popravdě řečeno poměrně nudný. Ale navzdory skutečnosti, že byl v podstatě uzavřený, věnovala mu média obrovský prostor. V tisku se objevovaly nové a nové teorie, zorné úhly a aspekty. Bylo to bezedné téma. Televizní kritik zavraždí šéfa televizní společnosti. Existuje něco lukrativnějšího?

Leželo jim na stole pár starých případů, v nichž bylo třeba pokračovat jako dřív. Neměla v úmyslu vtiskávat práci svou pečeť víc, než bylo nutné. Ideál nadřízeného objevila na nečekaném místě. U rozhodčích mistrovství světa ve fotbale. Ti nejlepší se v zápasech projevovali tím, že nebyli vidět. Ti nejhorší na sebe strhávali pozornost neustále. A úroveň rozhodčích byla neobyčejně různorodá.

No dobře. Dívala se na mistrovství docela hodně. Teď už nebylo pochyb. Přiznala to i sama sobě.

Já, kriminální komisařka Kertin Holmová, se často dívám na mistrovství ve fotbale.

Vida, ani to nebolelo.

Teď se právě hrál prestižní zápas mezi Mexikem a USA, na který musela proti své vůli rezignovat, ale o něco později odpoledne se pokusí tajně podívat na utkání Brazílie proti Belgii.

Když už neměli Švédsko, které se včerejší ráno pro jistotu nechalo vyřadit Senegalem. Rozlučkový večírek na počest Jana-Olova Hultina provázel nádech národního smutku.

A zítra ji čekal zlatý hřeb – utkání Jižní Korea versus Itálie…

Ve skutečnosti se neobávala své vedoucí úlohy. Byla ve skupině už dlouho a znala způsob její práce jako své boty. Starosti jí dělala nová podoba týmu.

Staré dobré jádro zůstalo. Gunnar Nyberg, Arto Söderstedt, Viggo Norlander. A Sara Svenhagenová, která se právě vrátila z mateřské dovolené.

Z pole zmizel Jan-Olov Hultin, Paul Hjelm, Jorge Chavez a – Kerstin Holmová. A nikoho z nich nebylo nijak snadné nahradit. Všichni patřili přísně vzato ke švédské kriminalistické špičce.

Tandem Hjelm a Holmová, který spolu kdysi také prožil krátký, ale intenzivní vztah, byl už pouhou vzpomínkou. Někdy se jí zastesklo skoro nesnesitelně.

Vzchopila se a přemýšlela dál.

Samozřejmě, Jorge je na rodičovské dovolené a vrátí se, ale teď zrovna jí připadalo, že přišli o všechny špičky. Až na Arta Söderstedta, což byl – to musela z vedoucího místa přiznat – fenomenální policista. Bude muset táhnout extra těžký náklad a byl si toho vědom. Měla s ním dlouhý rozhovor. První rozhovor z pozice šéfové. Jeho ironický úsměv zřejmě imitoval její vlastní.

Právě Söderstedt na vlastní pěst zorganizoval včerejší překvapení ve formě večírku na Hultinovu počest. Koho jiného by napadlo provizorní slavnostní sál ve čtvrtém patře policejní budovy vyzdobit transparentem se zářivě červeným nápisem „Konečně! Hultin odchází do důchodu!“?

Byla taky opravdu ráda, že se vrátila Sara. Úspěch u ní střídal úspěch, což platilo i v posledním velkém případu, který se tak hrozivě týkal samotné Kerstin Holmové.

„Lásku neuhasí ani velké vody.“

Saře Svenhagenové bylo jen něco přes třicet let, ale už měla za sebou dlouhou a stravující službu u oddělení státní policie pro potírání dětské pornografie. Před pár lety se její cesty střetly s cestami skupiny A, a nejen že se stala její členkou, nýbrž si vzala i jejího nejzarytějšího starého mládence, o hlavu menšího Jorgeho Chaveze, se kterým teď měla dítě. V květnu se vrátila z mateřské dovolené od malé Isabel. To byla nedocenitelná pomoc.

Z pozice šéfové musela také přiznat, že nástupce Paula Hjelma nebyla zrovna trefa do černého. Nahradit Hjelma byl sice úkol opravdu těžký, ale Jon Anderson byl problematický.

Trochu jí vadilo, že se nemohla zúčastnit náboru. Už tehdy musel Hultin vědět, že se Kerstin brzy chopí kormidla, takže ji do toho přece měl zapojit. Místo toho jí připravil překvapení. Vyčouhlý, sociálně lehce retardovaný pětadvacetiletý mladík z Uppsaly. A přitom Hultin při nabírání členů skupiny A dříve prokázal tak neuvěřitelný cit.

Během přechodného období měli jeden dlouhý rozhovor. Tady, v této místnosti. Seděla na Hultinově pohovce, díky majitelově neochotě k důvěrným hovorům v zásadě nepoužité, nyní odstěhované. Vybavovala si vše slovo od slova.

„Já vím, Kerstin,“ odpověděl Hultin a posunul si malé soví brýle na čelo. Jelikož musely překonat dost značnou vzdálenost, trval zmíněný manévr poměrně dlouho.

„Takže mě má uklidnit, že po bitvě je každý generál?“ opáčila nevrle Kerstin Holmová. „Tak jsi to myslel?“

„Svým způsobem,“ odvětil neutrálně Hultin. „Ale pouze v tom ohledu, že ses na tom rozhodnutí měla podílet. Jenže to bylo v listopadu. Neměl jsem jistotu, že Paul místo u inspekce dostane. A ještě méně, že na můj post nastoupíš ty. Pak bych musel do rozhodování zapojit všechny a takový demokrat zase nejsem. Ani já, ani policejní složky. Proč mu vlastně říkáte Yes? Co je to za nesmysl?“

„To je dlouhá historie,“ řekla Kerstin Holmová nepřítomně. „Ale věř mi, že je to úplně nevinné.“

„No dobře,“ pronesl Hultin lehce nonšalantně. „Omlouvám se, že ses na tom rozhodnutí nepodílela.“

„Takže bys přehodnotil jenom tohle? Výběr Jona Andersona ne? Co na něm, prosím tě, vidíš, že jsem na to za půl roku nepřišla?“

„To, co skupině A chybí.“

„Což jest?“

„Měl bych ti odpovědět: na to musíš přijít sama. Úkolem každého šéfa je dostat z lidí maximum.“

„Ale tohle mi neodpovíš.“

„Ne,“ přisvědčil Jan-Olov Hultin. „Neřeknu ti na to nic.“

Kerstin Holmová, čerstvá policejní komisařka, se pohodlně opřela v té podivné kožené pohovce od firmy IKEA a zamyšleně prohlásila:

„Osobnost Jona Andersona se drasticky odlišuje od neformálního a poměrně svobodomyslného stylu, který ve skupině A zatím vládl. Spolknul pravítko. O tohle ti šlo? O víc pravítek?“

Hultin se překvapivě uchechtl. Penzistovo shovívavé uchechtnutí. Neřekl však nic. Nechal ji, ať si pokračuje. A ona se nenechala pobízet.

„Jako by nedokázal myslet samostatně. Je neinvenční. O tohle ti šlo? O víc úředníků?“

„Rozhodně,“ odvětil Hultin neutrálně.

V tu chvíli Kerstin Holmová pochopila. Kupodivu.

„No to mě podrž. Takže ty nevěříš, že dokážu udržet pořádek? Strukturovat?“

„Tehdy jsi ještě nebyla na scéně. Bylo to v listopadu.“

„Nedělej se, Jane-Olove. Ovšem že byla. Paul byl na post u inspekce jediný kandidát. Nemohl jsi přece čekat, že za tebe nastoupí Viggo. Takže jsi určitě vycházel z jediného: že jsi lepší v kreslení diagramů na tabuli. Musel jsi najít někoho, kdo to dokáže.“

Hultin se naklonil lehce k ní a řekl důvěrným tónem:

„Nikdy jste nevěřili, že udržuju pořádek. Mysleli jste si, že ty moje štosy papíru jsou pouhé atrapy. Náhražka za starosvětskou policejní práci. Ale ve skutečnosti jsem udržoval zatraceně dobrý pořádek. Uklízel jsem po vás. Každý den. Dopouštěli jste se tolika služebních pochybení, že jsem vás musel věčně zachraňovat. V neposlední řadě i tebe, Kerstin. V našem posledním případu. Mém posledním.“

Kerstin Holmová pobouřeně přikývla. Pokusila se pobouření zamaskovat soustředěním, ale nejspíš se jí to moc nevedlo.

„Takže jsi přijmul uklízečku?“ zeptala se arogantním hlasem.

„Jon je kriminalista se strukturovaným myšlením a neobvyklými zkušenostmi. Právě takovými, které potřebujete.“

„Mluvíš se sboristkou.“

Na to se starý muž zatvářil kupodivu maličko překvapeně, což u něj nepatřilo k obvyklým jevům. Ale na druhou stranu, on si teď mohl nějaký ten výraz emocí dovolit.

Bylo jasně poznat, že nechápe, kam míří.

„Sbory jsou početné kolektivy,“ upřesnila. „Muži jsou buď velice věrní otcové rodin, kluci zvyklí na sbor ze školy, sukničkáři nebo homosexuálové. Tyto kategorie jsou i kombinovatelné.“

„Nemají čistě náhodou prostě rádi zpěv?“

„Tohle je důvěrný rozhovor, nemám pravdu? Takže můžeme nechat politickou korektnost stranou. Mezi čtyřma očima. Myslím, že poznám utajovanou homosexualitu, když ji mám před nosem. A ať se propadnu, jestli Jon Anderson není jeden z takových. Oponuj mi. Zpochybni mé předsudky. Nejsou právě tohle ty jeho ‚neobvyklé zkušenosti‘?“

„Nemají čistě náhodou prostě rádi zpěv?“ zopakoval Hultin klidně, ale velice zřetelně.

„Přirozeně. A když je takových dost, tak nakonec získáme průřez společností. Kde jsou homosexuálové zastoupení asi pěti procenty. Jeden z dvaceti. Když se člověk setkává s hodně lidmi, tak se je nakonec naučí poznávat.“

„Jak? Frenologie? Tvar lebky?“

Kerstin Holmová si těžce vzdychla.

„Navzdory všem pozitivům, které se o tobě dají říct, Jane-Olove, patříš ke starší generaci policistů. Ti si většinou myslí, že se gayové a lesby výrazně odlišují. Když potkáš gaye – a ty sis v těch svých papírech, co samozřejmě vůbec nejsou atrapy, přečetl, že to on je – a povídáš si s ním jako s dočista obyčejným člověkem bez ležérně povlávajících zápěstí, připadá ti to hrozně zvláštní. Je to skoro stejný aha efekt, jako sedět tváří v tvář orangutanovi a zjistit, že se s ním docela zajímavě rozmlouvá.“

„Orangutan nemusí být muž,“ poznamenal Jan-Olov Hultin.

„Co?“

„Řekla jsi s ‚ním‘. Jako by orangutan byl z principu muž. Vsadil bych se, že nějakých padesát procent budou samičky.“

„Aha.“

Byl to poměrně komplikovaný rozhovor.

„Všechno, co říkáš, je pravda,“ ozval se Hultin po napjaté pauze a po další, ještě napjatější dodal: „Myslím, že nebudu muset litovat svojí volby nástupce.“

Uklidnil se a pokračoval.

„Jon Anderson je takový proto, že se během svého působení v Uppsale stal obětí závažné homofobní šikany. Tak závažné, že dva jeho kolegové dostali výpověď. A pokud dva heteropolicajti dostanou vyhazov kvůli jednomu homosexuálovi v době akutního nedostatku policistů, tak se tu nebavíme o žádných prkotinách. Jeho IQ testy vykázaly nejvyšší naměřené hodnoty od jejich zavedení, ale je to inteligence, která zatím nedostala šanci přerodit se v praxi. Jakási čistá, odstíněná inteligence, kterou vy, komisařko Holmová, budete mít příležitost vlastnoručně formovat. A ano: jeho myšlení je velmi strukturované. Nech ho zakreslovat schémata na tabuli. Ať důležitá tradice nezajde na úbytě.“

„Praxe skupiny A není školit nováčky.“

„Praxe není praxe, pokud ji nelze neustále upravovat. Změny nemusí být nutně k horšímu. Přestože s tebou souhlasím, že skupina A do značné míry stála a padala s Paulem Hjelmem. Ale nikomu kromě tebe bych to nikdy nepřiznal. Navíc sis přece mohla úplně sama vybrat zase ty. Lenu Lindbergovou.“

„Já ten tón slyším,“ ohradila se Kerstin Holmová.

Hultin se uchechtl.

„Po pravdě řečeno jsem si myslel, že si děláš legraci,“ pokračoval. „Piercing v pupíku a roztrhané džíny. Jako by přelezla ostnatý drát a spadla z něj na připínáček. Doufám, že víš, co děláš.“

„Potřebovala jsem protiváhu k Jonovi Andersonovi. Má praxe až až. Deset let pracovala u stockholmské zásahovky. Nejnáročnější pozice ve Švédsku. Získala spoustu ocenění. ‚Nejpříjemnější policista roku‘, mimo jiné.“

„Takový titul existuje?“

„Udělují ho drobní živnostníci ze Stockholmu. Tos nevěděl?“

„Má kromě čistě policejní praxe ještě něco? Je vůbec kriminalistka?“

„Čerstvá. Novopečená kriminální inspektorka. A věř mi, když říkám, že je dobrá. V neposlední řadě u výslechů, kde nám teď vznikly určité mezery. Myslím, že by mohly se Sarou tvořit skvělou dvojku. Na pohled křehké.“

„Křehké?“

„Křehké dívky.“

To byl poslední vážný rozhovor, který s Janem-Olovem Hultinem měla. A teď byl pryč. Pokojně rybařil v jezírku Ravalen těsně za severním okrajem Stockholmu. Převzala jeho kancelář a v ní bylo úplně prázdno.

Až na jistého synka.

Podívala se na něj. Horečně kreslil. Nikdy ho nedávala do družiny, protože s ním chtěla trávit co nejvíc času. Situace to umožňovala, protože po předchozím případu byla nějakou dobu v částečné pracovní neschopnosti. Kvůli tomu však také na léto neměla zajištěné hlídání. Nutně s tím potřebovala něco udělat. I když se od něj ve skutečnosti nechtěla odloučit ani na vteřinu, což byl onen ne zcela košer důvod, proč seděl tady a kreslil si.

Vzala ho za ruku a odtáhla ho s sebou do takzvané „bojové centrály“, odkud nikdy žádný boj řízen nebyl. Zato se tu zhusta kolektivně mudrovalo.

V okamžiku, kdy vzala za kliku bojové centrály, uvědomila si, jak hrozně jí bude Paul Hjelm chybět.

Vstoupila.

Do svého nového života.

7 /

Mladá maminka sebrala odvahu a zavolala na policii. Seděla na houpačce vedle svého tříletého syna a nenápadně vytáhla telefon. Po obvyklém čekání v pořadí na životně důležité tísňové lince 112 ji – čím dál rozechvělejší – spojili s policejní stanicí Vasastan na adrese Tulegatan 4.

„Ano?“ ohlásil se okrskář z Vasastanu.

„Je to prosím policie?“

„Ano.“

„Konečně. Sedím na hřišti ve Vasaparku se svým synem. Na lavičce tu sedí hrozně podezřelé individuum. Myslím, že unesl dítě.“

„Jste tam sama?“

„Až na toho feťáka jsem tu jen já,“ pípla přidušeně mladá maminka směsicí šepotu a výkřiků. „A můj syn. Bojíme se. Prosím vás, pospěšte si. Každou chvíli se může něco stát.“

„Můžete ho stručně popsat?“

„Je to pomenší cizinec, asi třicátník. Má hrozně divný pohled a trhá hlavou. Vsadím se, že bere drogy. U něj stojí kočárek. Šťouchá do něj klacíkem, jako by to byla nějaká zmije. Nemůže být jeho. Unesl miminko nějaké ubohé mámě. Nepohřešuje se nějaký kojenec?“

„Pokuste se uklidnit,“ radil jí policista. „Mám dojem, že ten popis poznávám. Nemá u sebe náhodou obal s kytarou?“

„Má. Nejspíš ji taky ukradl. Některému ze svých fetujících kumpánů.“

„Neřekl bych,“ odpověděl s podivným zakašláním policista.

„Vy se smějete?“ vybuchla maminka. „Vy se mi úplně klidně smějete?“

„Vůbec ne,“ ohradil se policista hlasem, který se náhle zázračně proměnil. „Omlouvám se.“

„Tady sedí šílenec, co mi každou chvíli unese syna, a policie se mi vysmívá. To snad není pravda!“

„Moc se omlouvám,“ vymáčkl ze sebe okrskář. „Šílenec se jmenuje Jorge Chavez a pracuje u policie.“

* * *

V blažené nevědomosti o popsaných událostech natáhl Jorge Chavez ruku ke kočárku a pohoupal ho klacíkem. Aby se nemusel hýbat víc, než bylo nezbytně nutné. Byl k smrti unavený. Isabel provřeštěla celou noc.

Ještě ke všemu měl namířeno do zkušebny, kde ho čekal celý den s kapelou Police. V duchu si procházel Stingovy geniální basové linky a pokyvoval si do taktu.

Kapelu The Police založil v prvních dnech punkového roku 1977 americký bubeník Stewart Copeland s jazzrockovým baskytaristou Gordonem Sumnerem, známým pod trochu legrační přezdívkou Sting. Po pomalých začátcích se připojil zkušený studiový kytarista Andy Summers a vzniklo trio; jazzová kapela maskovaná za punkovou. Během nevydařeného srpnového turné po Evropě se Sting procházel pařížskou čtvrtí červených luceren a přemýšlel o životě prostitutek. Dostal nápad. Napsal o jedné z nich písničku. Dívku pojmenoval Roxanne.

Zbytek už patří k rockové historii.

Na pár roků v osmdesátých letech se The Police stala nejúspěšnější rockovou kapelou na světě, s pozoruhodnou schopností kombinovat profesionální skladbu a aranže se Stingovým neomylným smyslem pro hit.

Hráčům v Chavezově amatérské kapele samozřejmě připadalo k popukání, že policajt hraje písničky The Police. Tuhle příležitost si nenechali ujít. Chavez byl naštěstí policista poměrně tolerantní. Nedělalo mu potíže dobromyslně snášet jejich dobírání. Byl totiž, jak se tak pěkně říká, zocelený. Drsně přátelské špičky muzikantů nebyly nic proti tomu, co zažil jako policista imigrantského původu v Sundsvallu. Po téhle zkušenosti se dokázal snadno vypořádat se vším. Jeho tolerance nepolevila, ani když plechovky piva po zkoušce vystřídal společný joint a koloval mezi otci rodin, kteří kdysi snili o tom, že se stanou novým Stingem, Andy Summersem nebo Stewartem Copelandem. Dokonce si ani neodmítl potáhnout. Sice krátce a žádné šlukování, ale stejně. Kriminální inspektor (který touhle dobou měl být přísně vzato už přinejmenším komisařem) stál ve zchátralé zkušebně ve Vasastanu a kouřil trávu jako nějaká mladá rocková rádobyhvězda.

No jo, rock… Rock. Jazz. Blues. Rozdíly vnímal čím dál nezřetelněji, když teď střídal kontrabas s elektrickou baskytarou. Nejlepší jazz u něj pořád vedl svou mnohotvárností, ale hudba byla víc než to. Hudba byla radost a sounáležitost, stejně vrozená jako sexualita. A hudba byla i tíha a tlak. Síla. Sevřenost i neuhlazenost. Rocková hudba měla svou vlastní složitost. Člověk musel jen trochu pootočit parametry, přemístit ohnisko. A dokázat, aby to celé hladce běželo, byl nádherný a nový pocit. A tak volně střídal rock s jazzem. Požadavek na mnohotvárnost však zůstal. Ten byl skálopevný. A The Police se jevila jako zcela přijatelný kompromis.

I když to kompromis nebyl. Taková myšlenka stavěla na neměnné hierarchii hodnot, na niž už nevěřil a s níž mohl těžko počítat, když odpovídal na internetový inzerát: Amatérská rocková kapela s jazzovými prvky a se členy na rodičovské a between jobs hledá zkušeného basáka. Jako by ten inzerát napsal sám. Navíc měl zkušebnu od bytu na Birkagatan, co by kamenem dohodil. Tomu se nedalo odolat.

Po pravdě řečeno chtěl skládat vlastní písničky, jako kdysi s pár jazzovými kapelami – mimo jiné i v sundsvallském klubu, ve svém těžkém období. K tomu by však potřeboval úplně jiné časové a finanční podmínky. Vlastní studio. A schrastit peníze na vlastní studio kvůli dočasné rodičovské by znamenalo vystavovat vztah trochu příliš těžkým zkouškám.

Jeho sen se však znovu probudil k životu.

Díky jinému snu. Znovu postrčil kočárek klacíkem a přemýšlel o porodu. O vleklém, trýznivém, heroickém porodu. O prastaré ženské síle. Když Jorge přestřihl pupeční šňůru dosud spojující malou Isabel s matkou Sarou, připadal si jako zrádce. Jaké má právo oddělit nerozlučné? Zároveň ten pocit však překonal vše, co dosud zažil. Jako by vstoupil do jiné dimenze. Svět už nebyl stejný jako dřív. Staré sny se probudily a přeformovaly se.

A tohle pozoruhodné stvořeníčko, bezbranné o tolik déle a o tolik víc než všechny ostatní zvířecí druhy. Jako bychom navzdory všemu nebyli jen jedním z nich.

Isabel.

Jako tmavovlasá kopie své matky. Sara Svenhagenová v podobě maličké Chilanky. Pojmenovaná po Isabel Allendeové, k tomu se musel přiznat. Jako pocta kořenům – brutálně svrženému levicovému režimu v Chile, a zároveň generaci po něm. Jejíž zbraní nebyl marxismus, ale literatura.

Dočista nové stvořeníčko, které neznal, ale za něž by bez jediného zaváhání položil život.

Podivný zákon přírody.

A přitom už v tu dobu byla přestřižená jeho vlastní pupeční šňůra. Spojení s Paulem Hjelmem.

Byl rád, že nemusí chodit do práce. Radši, než by si troufal věřit. „Nejneúnavnější aktivka policejního sboru“, jak ho nazval Arto Söderstedt. Bývávalo. Co se z Paula stal byrokrat, ho už práce tak nebavila. Co ho to vůbec napadlo?

Prošel si celou basovou linku originální Stingovy skladby „O My God“ s jedním z nejúžasnějších miniriffů na světě místo refrénu a sbíral síly k odchodu.

Jestli vůbec dokáže vstát.

* * *

Muž v autě nechal klesnout dalekohled a přemýšlel o tom, co viděl. Nehybnou pasivitu a pokyvující hlavu. Legrační klacík.

Byl to dobrý nápad?

Měl vést úder právě sem? Bylo to správné?

Správné, nesprávné… Šlo o to nejtěžší na světě: zanechat otisk, který doopravdy něco změní, který přiměje alespoň jednoho člověka přemýšlet jinak ve světě, kde jde o to myslet stejně. Nebo ideálně vůbec.

Existuje lidská povaha? O nic jiného tu neběželo.

Měla tahle prazvláštní figurka na hřišti opravdu onu nesmírnou, bezúhonnou energii, kterou u něj muž v autě podle svého přesvědčení viděl a díky níž byl tak vhodným kandidátem?

Pozoruhodné pouto, které se mezi nimi vytvořilo.

Znovu pohyb s klacíkem. Kočárek se zahoupal. A tehdy muž pochopil. Pochopil, že to byla metoda, jak si energii uchovat. Hospodařit s ní.

Ano. Tohle musí být správná volba. Všechny přípravy, plánování…

Bylo rozhodnuto. Čas na další fázi. Tu obtížnější. Ve hře, která začala už dávno.

Nikdo však nic nevěděl.

Teď už k získání pozornosti nestačí poklepat někomu na rameno.

Je třeba trochu víc.

Muž v autě vzhlédl k čisté obloze a na kratičký okamžik pohlédl přímo do zářícího slunce.

Vypálilo mu svou značku. Značku slepoty.

Invisible Sun.

Nekonečné utrpení všechno vidět.

Usmál se a nastartoval.

Slunovrat byl za dveřmi.

8 /

Vstoupila.

Do svého nového života.

Dívali se na ni – nedůvěřivě?

To zase ne. Spíš vyčkávavě? Nebo dokonce napjatě?

Mno, možná jen neutrálně. Jako by neutralita k tomu prostoru patřila. Jako by ji penzionovaný komisař Jan-Olov Hultin, taškář jeden, zanechal jako dědictví v bojové centrále. V přímé dědické linii.

Procházela kolem nich, vedla Anderse za ruku a jednomu po druhém pokývla na pozdrav.

Nejprve Gunnarovi Nybergovi a Saře Svenhagenové, malému klubu pro sebe, který se rozrostl o nováčka Lenu Lindbergovou. Komisařka Holmová si uskupení prohlédla a shledala, že je vše v nejlepším pořádku.

Pak tu seděl Viggo Norlander s Artem Söderstedtem. Podívala se na ně a shledala, že je vše – pokud ne v nejlepším pořádku, tak alespoň při starém. Což bylo asi v nejlepším pořádku.

V první řadě seděl o samotě hubený a vysoký Jon Anderson. Působil upjatě smutně. Kerstin Holmová se na něj dívala a shledala, že všechno v nejlepším pořádku není.

Kolik času mu má dát?

Kolik času se jí samotné dostane?

Přitáhla dodatečnou židli pro Anderse. Hlediště vypadalo jako bojiště po rozhodující bitvě s Huny.

Nebo jako ruina kdysi velkolepé stavby.

Žádný Hjelm, žádný Hultin, žádný Chavez – a žádná Holmová.

Kdo je, aby tu stavbu dokázala znovu vybudovat?

Kerstin Holmová, řekla si v duchu a usedla na Hultinově důkladně vysezené židli. A moje síla spočívá v tom, že ze sebe nemíním dělat někoho, kdo nejsem.

„Zvláštní jednotka Státní policie pro mezinárodní násilnou trestnou činnost.“

Pak se odmlčela. Dívali se na ni. Po chvilce pokračovala:

„Co to vůbec znamená? Mezinárodní násilná trestná činnost? Není to při bližším zamyšlení docela nejasné označení? Existuje nějaká ‚švédská‘ trestná činnost? Oproti mezinárodní? Jaká jsme vlastně jednotka?“

„Dobrá jednotka,“ odpověděl Arto Söderstedt.

„To ano,“ usmála se krátce Kerstin Holmová. Rošťák Arto.

„Přesně tuhle otázku jsem si taky položila,“ ozvala se Lena Lindbergová. „Protože právě nastupuju. Jak je definovaná náplň práce?“

„Není to úplně jednoduše jenom opis pro ‚novou‘?“ nadnesl Gunnar Nyberg, který ke svému překvapení v takových diskuzích začal nacházet zalíbení. V diskuzích o základních, výchozích otázkách. Otázkách principu. Za všechno mohla Ludmila. Mezinárodní intelektuální činnost.

Gunnar Nyberg výrazné změny ve svém životě posledních let cítil přímo fyzicky. Jako když bolí kosti při růstu. Příliš velké a příliš rychlé změny. Ze švédského mistra kulturistiky a výbušného zásahového policisty přes osamělého sboristu s nadváhou a zdrceným sebevědomím nad tím, že zneužíváním anabolik od sebe vyštval manželku s dvěma malými dětmi, k dobromyslnému dědečkovi a žhavému vysportovanému milenci ruské docentky slovanských jazyků snící o domečku u Středozemního moře. Kdekoli.

„Jak to myslíš?“ chtěla vědět Kerstin Holmová.

„Takhle odpovídá jenom terapeut,“ odvětil vesele Nyberg.

Holmová se překvapeně zašklebila a musela připustit, že má pravdu. Napodobuje svou vlastní terapeutku. To nevěstilo nic dobrého.

„Nová násilná trestná činnost,“ pokračoval Nyberg ve jménu srozumitelnosti. „Jakmile nevědí, jak se s nějakou brutalitou vypořádat, přehodí ji na nás. Většinou odvedeme celkem uspokojivou práci. Souhlasím s Artem. Správný název by měl znít: Dobrá zvláštní jednotka Státní policie pro novou násilnou trestnou činnost.“

Lena Lindbergová se rozhlédla. Aby přehlušila včerejší dojem, oblékla se na počest dnešního dne poněkud střízlivěji. Džíny byly bez děr, tričko orámované černou koženou bundou zakrývalo pupík.

„Takhle to tu chodí?“ zvolala.

„Zhruba tak,“ přisvědčil Arto Söderstedt. „Akorát Viggo obvykle usne.“

„Drž hubu,“ kontroval elegantně Norlander.

„Pokud zrovna nenatáčí,“ doplnila Sara Svenhagenová.

„Drž hubu“ Viggo Norlander neřekl. Takhle on se ženami nejednal. Zejména ne s ženami Sařina formátu.

„Zkusíme se vrátit k tématu?“ navrhla Kerstin Holmová neutrálně. Ochutnávala ten tón. Poměrně jí vyhovoval. Odtud zpoza katedry jí docela sedl. Co když se mění v Hultina? Co když jeho geny uvízly v potahu sedadla a právě se jí prokousávaly do těla? Co když jí už nos začal bytnět do meziplanetárních rozměrů? Co když už brzy bude nosit malé soví brýle, které na nose udrží jen vlastní gravitační síla čichového orgánu?

Ledy každopádně prolomili.

To si ovšem jen myslela.

„Jsem tu už pár měsíců a pořád se v tom nevyznám,“ ozval se Jon Anderson. „Když máte pořádný případ, do kterého se můžete zakousnout, tak možná fungujete skvěle, ale když teď děláme na drobných ‚obyčejných‘ kauzách, postupujeme šnečím tempem. Upřímně řečeno.“

Kerstin Holmová ucítila, jak se jí mezi očima objevila znepokojená vráska.

„Mohl bys být trochu konkrétnější v tom, co se ti nezdá?“

„Nechci si stěžovat,“ odpověděl Jon Anderson.

„Ale chceš,“ odbyla ho Holmová. „Tak do toho. Máš zelenou. Je pozitivní, když dokážeme předejít brblání. Právě to totiž vede k vyhoření. Pokud člověk upřímně neřekne, co není dobře, a radši trucuje.“

„Já nevím, co není dobře. Ale nevím ani, co je. Nevím, co je můj úkol.“

„Vyřešit případ, který ti byl přidělený, Yesi,“ odpověděl Viggo Norlander. „Skočit do něj rovnýma nohama.“

„Neříkej mi Yes. To je šikana.“

„Ano,“ přisvědčila Kerstin Holmová. „Přestaňte s tím. Všichni. Ale Viggo má úplnou pravdu. Tvým úkolem je vyřešit případ, který ti byl přidělený. Všemi dostupnými prostředky. Ideálně i nějakými vlastními. Zkrátka kreativita. Pokud chceš být kolečko v soukolí, tak tě musím zklamat. A-tým je elitní útvar. Jeho funkce vykrystalizovala až zpětně. Vznikli jsme za konkrétním účelem. Když účel zmizel, zůstal nám po něm vzorec pro budoucí potřebu. Vytvořili jsme, řekněme, svůj vlastní styl fungování. A ten staví do značné míry na samostatném myšlení. Jsme jednotlivá malá, ale samostatná soukolí, ne kolečka v jednom velkém.“

„V zásadě se věci měly vždycky tak,“ doplnil Arto Söderstedt, „že jsme se všichni mohli ujmout velení. Skupina vedoucích bez podřízených. Ale je to citlivý systém. Stojí na nezájmu o prestiž a na soustředění. A tak to bude muset i zůstat.“

Komisařka Kerstin Holmová v tomto okamžiku pocítila neovladatelnou potřebu sklapnout štos papírů. Na vině byly nejspíš Hultinovy geny, které pokračovaly ve svém tažení jejím tělem. Bylo nutné najít jiné gesto pro změnu tématu. Pro začátek si musela vystačit s odkašláním a prohlášením:

„Tímto bych tě, Leno, ráda přivítala ve Zvláštní jednotce Státní policie pro mezinárodní násilnou trestnou činnost. Doufám, že jsme tě moc nevyděsili.“

„Ani ne,“ uklidnila ji Lena Lindbergová. „Včera jsme se přece seznámili na večírku a myslím, že všechny trochu znám. Včetně šéfa oddělení Waldemara Mörnera. Kde budu sedět?“

„Provedla jsem provizorní přerozdělení. Norlander se Söderstedtem místnost číslo 302, Nyberg a Anderson 303, Svenhagenová a Lindbergová 304. Já sedím ve 301 a bojová centrála má číslo 300. Takže budeš ve 304 se Sarou, Leno.“

„Dívčí pokoj,“ konstatovala Lena Lindbergová líbezně.

„Stejně jako 301,“ odvětila Kerstin Holmová neméně líbezně. „Vrátíme se k praxi všedních dní? Arto?“

„Mno. Takzvaná televizní vražda,“ pronesl Söderstedt váhavě. „Mediálně šílená, z policejního hlediska nudná. Jak známo.“

„Takže se nepřiznal?“

„Asi tak nějak. Našemu kamarádovi nejvíc prospělo psychiatrické vyšetření.“

„Mluví se tu nesmírně tajemně,“ poznamenala klidným hlasem Lena Lindbergová.

„Promiň,“ omluvila se Kerstin Holmová. „Samozřejmě. Vezmi to od začátku, Arto.“

Arto Söderstedt si vzdychl, otočil se na Lenu Lindbergovou a řekl:

„Jestli jsi nevynalezla nějaký mediální filtr – a v tom případě bych si ho rád pirátsky okopíroval – určitě budeš mít povědomí o příslušných šťavnatých detailech, které vlastně nijak zvlášť šťavnaté nejsou. Média nicméně překonávají všechny titulkové rekordy. Už nevede ‚Otec nakrmil čtyřletého syna zamordovanou manželkou‘, případně ‚Na šikmou věž v Pise někdo přibil pět penisů‘ – tedy poučné každodenní čtivo pro naši mládež – nýbrž ‚Protitelevizní fanatik rozčtvrtil ředitele televizní společnosti‘. Lars-Inge Runström prošel rychlou proměnou z ‚předního televizního kritika Švédska‘ v ‚psychopata bojujícího proti svobodě slova‘.“

„Četla jsem jeho články,“ přikývla Lindbergová. „Zněly pobouřeně.“

Söderstedt také přikývl a pokračoval:

„Muž, kterého najednou přestalo bavit být za blbce. Nakonec zašel každopádně trochu moc daleko. Večer po prvním přímém přenosu pořadu Makeover produkovaného nezávislou televizní společností Party pohár jeho trpělivosti přetekl. Od slov přešel k činům, sbalil si do tašky pistoli a vydal se konfrontovat programového ředitele televize Party Ronalda Swärda známého svým bezohledným přístupem. Podle všeho soudě ho zastřelil v sobotu 1. června ve 21:20 v televizních garážích. Sám Lars-Inge Runström se k tomu vyjadřuje tak, že je, cituji, ‚nejspíš‘ vinen. Ale prý si nic nepamatuje. Vybavuje si, že vystřelil, ale že si – opět cituji – ‚nevybavuje žádné lidi‘.“

„A tohle je tedy ‚mezinárodní násilná trestná činnost‘,“ poznamenal jízlivě Jon Anderson. „Na rozdíl od jiných vražd.“

Skupina A se na něj podívala. Neutrálně.

„Rozhodně není nijak zvlášť švédská,“ opáčil konečně Söderstedt. „Dnešní televize je švédská jen minimálně. Až na pořady jako ‚Zpívá celý Skansen‘. S Ricky Martinem a Wyclefem Jeanem.“

„Kdo má případ na starost?“ chtěla vědět Lena Lindbergová.

„Chvíli jsme se na něm podíleli všichni,“ odpověděla Kerstin Holmová, „ale teď už jen Arto s Viggem. Jak jsme slyšeli, moc práce tu není. Zastřelil ho. Otázka jen zní, jestli je to zabití, nebo vražda. Nebo dokonce těžké ublížení na zdraví s následkem smrti. Probíhají výslechy. Máš k tomu ještě něco, Arto?“

„Vyloženě ne. Ale snažíme se nekomunikovat s médii, což platí pro všechny. Ani s Mörnerem. Toho má na starost Kerstin. Zaměstnanecký benefit.“

„No jo,“ přerušila ho netrpělivě Kerstin. „Pak tu máme naši Polku. Jone?“

Jon Anderson odklopil notebook a jal se předčítat z obrazovky.

„Polská zdravotní sestra Elzbieta Kopanská zavražděna sekerou v Huddinge. Pobyt z důvodu akutního nedostatku ošetřujícího personálu. Zoufalý import narychlo. Letní brigáda v nemocnici Huddinge. Absolvovala úvodní kurz s intenzivní výukou švédštiny. Dvaatřicet let, kolegy velmi oblíbená. Chtěla se vdát a zůstat ve Švédsku, ale pokud je nám známo, partnera neměla. Zavražděna sekerou večer v pondělí 10. června u sebe doma – v přechodném bytě v Hörningsnäsu v Huddinge. Na místě činu nebyly identifikovány žádné stopy. Žádní svědci. Poměrně beznadějný případ. Pokoušíme se s Gunnarem Nybergem zmapovat pohyb Kopanské po Švédsku a v rámci možností její minulost v Polsku. Snažíme se kooperovat s polskou policií, ale máme jisté obtíže se spoluprací.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sen noci svatojánské.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.