Copyright © Blanka Hošková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-836-8

ISBN mobi 978-80-7462-839-9

BRNO

„Vojto, jak to můžeš tvrdit? Tys toho doktora neposlouchal?“ křičela jsem hystericky na svého muže a uvědomila si, že mi z pusy vystřelují kapičky slin.

„Jdi se bodnout. I s doktorama. Já vím nejlíp, co mi je. Jestli chceš někomu vykládat nějaké báchorky, tak buď od té lásky a dobroty a najdi si na to někoho jinýho,“ řval na mne pateticky pro změnu můj manžel.

„Ty jsi vážně vůl,“ chtěla jsem rezignovat a hádku ukončit. Otočila jsem se směrem ke kuchyni a hodlala jsem odejít.

„No, prosím. Jen si ještě posluž. Jak je libo.“

Unaveně jsem povzdechla.

„Nezapomeň dodat, že jsem nezodpovědný workholik, který si neváží svého zdraví, je lehkovážný, všechno podceňuje a ničemu nedává váhu. Na prvním místě je moje práce a zbytek mě nezajímá.“ Vojtěch zalapal po dechu. „A vůbec. Dej mi pokoj.“

Odešla jsem z obýváku do kuchyně a netušila, co tam vlastně budu dělat. Z Klárčina pokojíčku byla udělaná ložnice a obývák okupoval Vojta. Moc jiných možností jsem de facto neměla.

Sedla jsem si za stůl a tupě zírala před sebe. Když jsem na pravé straně dřevěné desky zaregistrovala zaschlý otisk skleničky, naslinila jsem si prst a začala jsem ho nesmyslně rozmazávat. Další z veselých večírků. Přestože jsme už tolikrát luštili lékařské zprávy, tolikrát jsme vše konzultovali s ošetřujícím lékařem a tolikrát jsem si všechno sama studovala na internetu, můj manžel Vojta měl jasno. Lékaři u něho nepoznali rakovinu tlustého střeva.

„Pojď sem,“ zavolal na mne přikazovacím tónem z obýváku.

„Ne.“

„Pojď sem, něco ti ukážu,“ změkl mu neznatelně hlas.

Neochotně jsem se zvedla ze židle a šla jsem za ním k počítači.

„Čti,“ znovu přikázal.

„Jestli mi chceš něco přečíst, tak to udělej sám. Číst snad umíš, ne?“ uvědomila jsem si svoji jízlivost a bylo nade vše jasné, že tento večer už zachránit nepůjde.

„Průjem, únava, bolest břicha, zvýšená tělesná teplota, stolice s příměsí krve, svalová slabost, zvracení. To všechno jsou příznaky rakoviny tlustého střeva.“ Jeho výraz byl paradoxně celé situaci vítězoslavný.

„Jdi do háje,“ chtěla jsem se vrátit do kuchyně.

„Přiznej, že mi všichni lžete,“ chytil mne za paži a jedním prudkým pohybem mě vrátil zpět na místo.

„Nalháváš věci sám sobě. Víc k tomu nemám co dodat. Věříš tomu, čemu sám chceš. Aby ses mohl litovat a vyžadovat soucit od jiných.“

„Jasně! No jasně. Co jsem chtěl vlastně slyšet? Od zdravého člověka?“

Moje trpělivost přetekla. „Uhni,“ opřela jsem se bokem do ramena svého muže, sklonila jsem se nad klávesnici a počkala jsem, až poodjede na židli a udělá mi prostor u počítače. Chvíli jsem klikala myší a hledala stránku, kterou jsem už znala prakticky nazpaměť.

„Tady je to,“ podařilo se mi najít, co jsem potřebovala. „Příznaky Crohnovy choroby,“ začala jsem číst a musela jsem si přizpůsobit pořadí výčtu jednotlivých symptomů. „Průjem, únava, bolest břicha, zvýšená tělesná teplota, stolice s příměsí krve, svalová slabost, zvracení. To všechno jsou příznaky chronického nespecifického střevního zánětu.“

„Jsem anemický. Nemám železo, tady to je,“ ťukal rozčileně Vojta ukazováčkem na monitor, když si překlikl zpět na svoji stránku.

„Aha. Jenomže anemický jsi už deset let. Nebo mi vysvětli, proč už nedaruješ krev?“

„Protože moje výsledky neodpovídaly jejich požadavkům. Mám málo železa.“

„Jo. Protože jsi chudokrevný. Už deset let.“

„No a co?“ neovládl se Vojtěch a skutečně na mne zařval. Začal divoce rozhazovat rukama a prskal víc než já před chvílí. „Na co si to tu pořád hraješ, proboha? Jdi si tu svoji inteligenci předvádět do školy. Tam rozdávej ty svoje rozumy a hraj si na paní nejchytřejší. Tam ti to ostatní žerou. Pro mne za mne, ať se těmi tvými moudry klidně udáví. Ale tady to nezkoušej. Tady na to není nikdo zvědavej. I ta Klára kvůli tobě odešla bydlet na privát.“

„Tak, tos přehnal,“ chtěla jsem na něho neméně silně zakřičet, ale hlas se mi zlomil a z očí mi vytryskly slzy. Otočila jsem se jako na obrtlíku, vzala jsem si mobil a práskla jsem za sebou dveřmi od bytu.

„Ahoj Klárko,“ snažila jsem se, aby můj hlas zněl pokud možno klidně. „Jak se máš?“

„Děje se něco, mami?“

Hm, tak s tím hlasem jsem to asi nezvládla. „Proč se ptáš?“

„Protože se něco děje. Zajímalo by mě, co.“

„A to ti nemůžu zavolat jenom tak a zeptat se tě, jak se máš?“

„V jedenáct v noci?“

„To už je tolik?“ neuvědomila jsem si, jak rychle posunula čas moje a Vojtova výměna názorů.

„Jo.“

Obě dvě jsme byly najednou zaskočeny. Mlčely jsme.

„Něco s tátou?“ probrala se nakonec jako první moje dcera a její hlas byl ostražitý.

„Jo. Ne.“

„Tak jo, nebo ne?“ proměnil se její tón v autoritativní a já jsem uslyšela sama sebe v období, kdy jsem se snažila Kláru dobře vychovat.

„Prakticky nic nového. Jen si prostě vymodeloval představu, že má rakovinu tlustého střeva a všichni mu lžeme.“

„Myslela jsem si, že už je relativně v pohodě.“

„Byl. A už zase není.“

„Hm. Co s tím uděláme?“

„To kdybych tušila, tak už na tom dávno pracuji.“

„Zajdu si s ním na víno,“ napadlo dceru.

„Řekne ti, že víno nesmí. Že nic nesmí. Že už je úplně odepsaný a měla by sis na to začít zvykat.“

„Třeba ne. Uvidíme,“ dávala šanci sobě i jemu Klára. „A ty jsi v pohodě?“

„Tak nějak. Měla bych si na to začít zvykat.“

„Je to dobrý, mami. Smysl pro humor ještě neztrácíš,“ povzbudila mne moje a Vojtova dcera a popřála mi dobrou noc.

„Dobrou,“ řekla jsem do telefonu, ve kterém to vzápětí cvaklo. Měla jsem pocit, že jsem na světě najednou úplně sama.

Na to, jestli odešla z domova kvůli mně, jsem se jí zeptat zapomněla.

*

„Mileno! Je to tady. Já jsem to říkala. Je to hajzl. Vyškrábu mu oči. Já ho zaškrtím, bolestivě ho umučím“ střílela do telefonu slova Lenka a její salva mne zasáhla uprostřed ticha nemocniční čekárny. Měla jsem pocit, že její slovní přestřelka prochází mojí hlavou a bez jakékoliv újmy pokračuje dál prostorem a rozptyluje se mezi ostatní pacienty. V hlavě mi duněla její slova, na těle mě pálily pohledy přítomných čekajících.

„Nekřič,“ byla moje přirozená reakce, ta se však minula účinkem.

„On má nějakou bokovku,“ umocnila Lenka svoji slovní ofenzívu výbuchem a propukla v srdceryvný pláč. Až jsem měla pocit, že mi její slzy za chvíli začnou tryskat z telefonu přímo do ucha.

„Zavolám ti,“ uťala jsem příliv jejích slov i slz nemilosrdně a ukončila jsem hovor. Omluvně jsem se rozhlédla po čekárně. Ve tváři nepřirozeně naondulované paní s úzkými sytě oranžovými rty jsem viděla očekávání. Měla snad pocit, že chci kamarádce šetřit kapsu a obratem vytočím její číslo zpět? Usmála jsem se. Naštěstí pro mne se vzápětí otevřely dveře ordinace a z lékařova pracovního teritoria vyšel můj muž.

„Tak co, dobrý?“ zeptala jsem se nedočkavě ještě v čekárně. Doufala jsem, že moje vnitřní nervozita na mně není příliš patrná.

„Pojď,“ vzal mě za ruku Vojta a mlčky mě táhl pryč z neatraktivního prostředí.

Když jsme vyšli z pavilonu chirurgie, sedli jsme si spolu v nemocničním parku na lavičku. Vojta mě pořád držel za ruku. Instinktivně jsem cítila, že pokud se chci něco dozvědět, nemám se ptát.

„Měl jsem umřít,“ zašeptal Vojtěch a nejhorší na tom byl fakt, že se tvářil naprosto vážně a v očích se mu odrážela jakási rezignace. Odevzdanost. Apatie.

Tak to je gól. Vojtěch měl umřít a Jáchyma Lenka zabije. To se nám to, panečku, pěkně vyvíjí.

Stiskla jsem Vojtovu ruku a podívala jsem se směrem jeho pohledu. Po cestě přes miniaturní parčík nemocničního areálu vezla asi třicetiletá žena malého chlapce školou povinného. Dítě nemělo nohu a jedna jeho ruka končila kdesi uprostřed rukávu. Mířili do pavilonu, který jsme právě opustili.

Pomalu jsem se zvedla z lavičky a vytáhla jsem z kabelky klíče od auta.

„Půjdeme?“ zeptala jsem se bezelstně a Vojtovu pohledu jsem se vyhnula. Chápala jsem, že právě absolvovaná konzultace se stomasestrou, byť sebevíc profesionální a erudovanou, nedělá jeho chlapskému egu dobře.

*

„Byla tu dopoledne Klárka,“ vítal mě následujíc den slovy manžel a já jsem s radostí zaznamenala, že se mu zračí ve tváři úsměv.

„Jo?“ měla jsem upřímnou radost. Z ní i z něho. „A co chtěla?“

„Nic. Pozdravuje tě.“

„Co škola?“

Vojta na mne vykulil oči. „Jé, a víš, že jsem se jí na to ani nezeptal?“

Moc mne to nepřekvapilo. Znala jsem ho. „A o čem jste si spolu povídali?“

„Tak. Různě.“

S uspokojením jsem si všimla ve dřezu dvou hrníčků od kávy.

Položila jsem v kuchyni na stůl tašku s nákupem a začala jsem se věnovat pravidelnému odpolednímu rituálu. Vojta si sedl ke stolu a sledoval moje chování.

„Řekl jsem jí, že nemám rakovinu tlustého střeva,“ oznámil jen tak mimoděk.

Překvapeně jsem se na něho podívala a přestala jsem s vyklízením nákupu. Sedla jsem si ke stolu vedle něho. Mým cílem se najednou stalo udržet jeho dobrou náladu co nejdéle. „Měla radost?“

„Pochopitelně.“

„Vojto, něco bych od tebe potřebovala,“ nasadila jsem zkroušený tón i pohled.

„Co?“

„Všiml sis, že nám protéká záchod?“

„Jo. No, a?“

„Kdybys to mohl spravit. Ať neplatíme tolik za vodu.“

Vojta se zamyslel.

„Vůbec nevím, jak se ten plovák v nádržce dá vyměnit.“

„Na tom nic není,“ řekl Vojta a já jsem věděla, že mám vyhráno. „Jenom se tam vymění ten jeden segment.“

„No. Vidíš. Tomu já vůbec nerozumím.“

Vojta se podíval z okna a zhodnotil, že je krásný den. „Můžeme pro to zajet hned, jestli se ti chce.“

„Paráda,“ zavýskla jsem. „Potřebovala bych zrovna koupit i hnojivo na kytky.“

„Sama jsi kytka. Někdy mi připomínáš růži.“

Zdálo se mi, že taková dávka jeho rozjařenosti už hraničí s nenormálností. On mne přirovnává k růži?

„Krásná? Vznešená?“ zkoušela jsem.

„To ani ne. Spíš jsem myslel pichlavá.“

„Sám jsi pichlavý.“

Vojta se zarazil. „No, musím uznat, že v poslední době to píchání trošku zanedbávám, ale počkej, až se uzdravím. To ti ukážu, zač je toho loket.“

Zasmála jsem se. Upřímně. Z radosti nad jeho vyrovnanou psychikou.

„Tak, co ještě po mně budeš potřebovat?“ zeptal se rozmarně, když hledal v šatníku čisté tričko.

„Kdybys mi nabrousil nože. Jsou tupé, že se s nimi nedá krájet,“ zaprosila jsem.

„Jestli potřebuješ nakrájet plátky pravé svíčkové k večeři, jdu na to hned,“ usmál se.

„Až spravíš záchod,“ dala jsem si podmínku. „Bez práce nejsou koláče, to neznáš?“

„Jo? Budou i koláče? Tak to je skvělé, to abychom si pospíšili.“

*

„Tys mi dnes dopoledne vyměnila manžela?“ ptala jsem se Klárky v telefonu, když jsem na chvíli osaměla.

„Je v pohodě, že?“

„V naprosté. Co jsi s ním udělala?“

„Nic. Potřebovala jsem vědět, jak si nainstaluji do komplu dva programy, co má on.“

„A jak to dopadlo?“

„Mám vzít noťas a přijet.“

„A kdy máš naplánovanou další návštěvu?“

„Zítra.“

„Dopoledne?“

„Jo.“

„A nechceš přijet odpoledne? Taky bych tě ráda viděla.“

„Už něco mám, mami. Promiň.“

„To je v pořádku. Tak hlavně přijeď kvůli tátovi.“

„No právě. O to jde,“ vycítila jsem, že se Klárka do telefonu usmívá. „Příští týden si na něho taky něco vymyslím.“

„Jsi bezvadná holka,“ musela jsem uznat a v duchu jsem blahořečila její inteligenci.

„Jo, to bude asi tím, že jsem se vyklubala z vašeho vajíčka.“

Klárčina dobrá nálada umocňovala tu moji. „No, dovol? Pokud mluvíš o vajíčku, byla bych více adresná.“

„Jasně. Jsem prostě po tobě,“ chtěla se mi zavděčit dcera a já jsem měla pocit, že se vznáším. „A ty dobrý vlastnosti mám zase po tátovi,“ vrátila mě obratem zpátky na zem.

„Jsi potvora.“

„Mami? Vypadá to, že se teď budeš muset s tou mojí charakteristikou poprat a nějak ji mezi vás dva přerozdělit.“

„Budu muset. A ty se někdy ukaž, když budu doma i já. Špatně snáším, že má táta taková privilegia.“

„Ty to sneseš. Ale budiž. Píšu si do diáře. A teď už musím letět. Pozdravuj ho. Pa.“

„Pá.“ Slabiku jsem do telefonu štěstím téměř zazpívala.

*

„Pomůžeš mi ráno s výměnou sáčku?“ zeptal se mne Vojta, když jsme ulehali ke spánku.

„Samozřejmě,“ ujistila jsem ho a dala jsem mu pusu na tvář. „Děkuji za ten opravený záchod.“

„Maličkost.“

„Zapomněli jsme na ty nože,“ vzpomněla jsem si najednou a chtěla jsem to připomenout spíš sobě než jemu.

„Neboj, až tě budu chtít přeříznout, nějak si poradím,“ usmál se a pusu na tvář mi vrátil.

„Dobrou noc.“

„Dobrou.“

*

Jaro se válelo v rušných ulicích města i v jeho dvorních traktech. Parky uprostřed bloků ožívaly dětskými hlásky a na periferiích Brna se začaly prohánět dunící motorky. Jihomoravská metropole žila dál svým zaběhlým způsobem života a pomalu se připravovala na nenápadně se blížící příchod prázdninového režimu.

*

„Měl by ses začít chystat,“ zavolala jsem jednou v podvečer na svého muže z koupelny a dál jsem se věnovala líčení. Snažila jsem se být bezprostřední a veselá, přestože Vojtovo odevzdané chování v posledních dnech mi dělalo starosti. Byl téměř permanentně zamlklý, po bytě chodil od ničeho k ničemu, nedokázal se přimět k žádné smysluplné činnosti. Na moje otázky mi odsekával a rovnocennou komunikaci odmítal. Degradoval sám sebe tím, jak hodnotil svůj zdravotní stav a prohlašoval se za mrzáka. Pohrdal všemi zdravými lidmi a ublíženě kňučel jako ztracené štěně uprostřed tmavého lesa. Pomalu ale jistě ztrácel v mých očích punc chlapa.

„Nikam nejdu,“ uslyšela jsem, a v tu chvíli jsem si udělala řasenkou černou šmouhu nad pravým obočím.

„Vojto, myslela jsem, že po konzultaci v nemocnici, která vyzněla, promiň mi ten výraz, relativně optimisticky, jsi v pohodě,“ zkusila jsem opatrně.

„Nechce se mi.“

„Co?“ trnula jsem, jaká bude odpověď. Jít do divadla? Žít?

„Do divadla.“

Nepatrně se mi ulevilo. „A co ještě se ti nechce?“

Vojtěch se na mne podíval a smutně se usmál: „Trápím tě, že?“ Jako by mi viděl do hlavy.

„Především trápíš sám sebe. A teď poprvé mě mrzí, že se Klára nedostala na tu vysokou,“ vzpomněla jsem si na naši dceru, hlásící se před třemi roky na studium psychologie. „Mohls být jedním z jejich prvních pacientů. Vlastně takový vzorek,“ snažila jsem se zlepšit Vojtovu náladu.

„Pokusnej králík.“

„To ne. Spíš takový prototyp.“

„Takže první pokusnej protoyp.“

„Pro mě za mě si tomu říkej jak chceš. Nebudu se s tebou o tom dohadovat.“

„Buď ráda, že se tou psycholožkou nestala, byl bych jeden z prvních, kterého by se pokoušela léčit neúspěšně.“

„Nemyslím si, že bys jí byl schopen provést něco takového.“ Mluvila jsem naprosto v klidu a začala jsem si lakovat nehty na rukách.

Vojtěch chvíli přemítal, potom se nadechl a nakonec připustil: „Máš pravdu. Jí bych to neudělal.“

„A mně bys to udělal?“

„Co?“

„Nechal bys mě jít samotnou do divadla?“

Vojtěch rozhodil bezděčně rukama a jen si povzdechl. Potom si povzdechl ještě jednou a jeho tvář vypadala soustředěně. „A na co vlastně jdeme?“ umoudřil se nakonec a snaživě se usmál. Ocenila jsem to.

„Sluší ti to,“ pochválil mě nakonec Vojta uznale, když jsme opouštěli byt a já jsem se těsně před odchodem ještě naposledy zkontrolovala ve velkém zrcadle v předsíni.

*

Jestli jsme ten den něco potřebovali, tak to bylo právě představení Caveman. Vojta se smál s celým divadlem a s představitelem hlavní a jediné role se naprosto ztotožnil. Po očku jsem ho sledovala. Jeho mysl se věnovala pouze dění na jevišti. Nadšeně sledoval výstup hlavního představitele, hltal jeho slova, jejichž smyslu se potom smál a souhlasně pokyvoval hlavou. Občas mi stiskl ruku a spokojeně se na mne podíval. V tu chvíli se nekonal žádný zánět tenkého střeva, žádná stomie. V ten moment bylo zapomenuto na všechny ty výměny sáčků, pocity studu a ponížení, ztráty zdravého sebevědomí a osobní degradace.

„Tak pojď, ty sběračko,“ použil po představení divadelní výraz pro ženy můj muž a lehkým dotykem na rameni mě posunul ve frontě vycházející úzkými dveřmi z divadla před sebe.

„Neboj se, rozsévači,“ usmála jsem se a po dlouhé době jsem měla pocit, že jsme zase zdraví a bezstarostní. Bohužel, tato chvilka neměla dlouhé trvání.

„Proč vlastně pořád spíme v jedné posteli?“ zeptal se zničehonic večer Vojta, když jsme uléhali ke spánku. Udiveně jsem na něho pohlédla. Další Vojtův nevyzpytatelný myšlenkový pochod vkráčel do naší ložnice.

„Protože jsme manželé,“ prohlásila jsem suše a přihrnula jsem si peřinu až k bradě. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ zašeptal tiše Vojta a mně bylo jasné, jaké myšlenky ho přemůžou dříve než spánek.

„Vojto, je to jenom dočasné,“ zvedla jsem se nakonec a opřela jsem se o lokty. „Jsme oba dva dospělí, to vydržíme. Potřebujeme se, vzpomínáš? Ty lovíš a já udržuji oheň. A vůbec, zapomněla jsem ti říct, že dneska večer ses ke mně hodil.“

„Jak, hodil?“ povolilo jeho negativní napětí.

„Slušelo ti to.“ Otočila jsem se obličejem ke svému muži a položila jsem si hlavu na okraj jeho polštáře. Tápavě jsem si našla jeho ruku a propletla své prsty s jeho. „Byl to pěkný večer,“ pohladila jsem ho na dobrou noc slovy.

„Já jsem vůl, promiň,“ zněla jeho odpověď.

„Proč?“

„Protože to pořád kazím.“

„Nekazíš.“

„Kazím.“

„Nekazíš.“

„Kazím.“

„Tak jo. Kazíš.“

*

Vojtovy myšlenky byly toho večera ukázněnější než ty moje, takže usnul dřív než já. Náhle jsem si uvědomila, že mi ráno volala Lenka. Protože jsem měla zrovna vyučovací hodinu, slíbila jsem jí, že zavolám později. Vzhledem k pokročilé noční hodině jsem se rozhodla, že jí napíšu esemesku. Lepší pozdě, nežli později, usmála jsem se své myšlence na úspěšný americký film s Jackem Nicholsonem a Diane Keaton a rychle jsem vyťukala v telefonu:

Promiň, že jsem se už neozvala. Vojta měl depku a pak jsme šli do divadla. Vzápětí mobil zapípal.

Já jsem měla depku taky.

Jenže ty nekadíš do pytlíku.

Po chvíli odmlky přece jen přišla ještě odpověď: Promiň. Potřebuji se s tebou sejít. Jsem zase sama.

Položila jsem telefon vedle sebe na noční stolek a uvědomila jsem, že se mi nechce nad Lenkou a jejím životem přemýšlet. V poslední době mne začalo všechno zmáhat. Ztrácela jsem síly nejen psychické, ale i fyzické. Dny, v průběhu kterých se neměnilo nic k lepšímu, se s příchozím jarem začaly prodlužovat a já jsem mívala často pocit, že se protahují i jejich jednotlivé hodiny. Mobil na stolku ještě jednou pípnul:

Zavolám ti. Pozdravuj maroda. Měj se fajn.

Jasně.

Jasně, že prominu. Jasně, že se s ní sejdu. Jasně, že Vojtovi pozdrav vyřídím. Jasně, že dokud Vojta svoji dočasnou zdravotní indispozici psychicky nezvládne, tak já se fajn mít nebudu. I když se snažím. I on se snaží. Upřímně řečeno, snažíme se oba dva, ale žádná velká lambáda to není.

*

„Mečbol,“ zavolal jeden z našich nejlepších volejbalistů Luděk a já jsem si párkrát zadriblovala míčem u levé nohy. Pořádně nadhodit a řádně se do balonu pravou rukou opřít.

„Jo,“ zvolalo radostně pět lidí v mém poli, když míč spadl přesně tam, kam jsem chtěla. Pravý zadní roh byl mojí osvědčenou jistotou.

Tělocvičnou se ozval potlesk a já jsem pleskla do pěti nastavených dlaní. Usmívala jsem se. Uvědomovala jsem si pocit štěstí a byla jsem spokojená. Luděk mě uznale poplácal po rameni.

„Doufám, že už jsi se z té tvé letargie nadobro vyhrabala. Budeme tě potřebovat ve Starým Lískovci.“

„Kdy?“ zeptala jsem se a náhle mne ovládl starý dobrý nezapomenutelný pocit. Sobotní turnaje mezi brněnskými družstvy miluji. Mám ráda tu dávku adrenalinu, vzrušení, rivality i přátelství. Popraskané párky, studené pivo, horké kafe ve změklém plastovém kelímku a tatranky. Chvíle nadšení i beznaděje. Pocit zodpovědnosti za lajnou při rozhodujícím podání. Pocit viny za špatnou nahrávku. Za zabalený balon do sítě. Radost z toho, když mě soupeři povzbudivě plesknou na znamení toho, že se nic neděje, že o nic nejde. „Přišli jsme si přece zahrát, ne?“ chodila mě vždycky povzbuzovat Aňa, když viděla můj provinilý výraz za opakované chyby.

„Na konci srpna. Bude to velký, organizuje to Ivan a už teď to prožívá. Budou poháry i medaile.“

„Jak to organizuje Ivan, tak to bude i bečka, že?“ tipla jsem si správně.

„O tom nepochybuj,“ usmál se Luděk a protáhl si záda.

„OK. Myslím, že už mě tu zase začnete pravidelně vídat,“ usmála jsem se na něho. Vlastně jsem se usmála smyslu té věty. Ano, chci tu zase každý týden na všechno zapomenout. Pustit z hlavy pracovní problémy i Vojtěcha. Myslet jen na to, jak se opřít do balonu, kam ho umístit, komu nahrát a na koho spoléhat v poli. Nemyslet na nic, jen na hru. Na míč. Prostě dvě hodiny jen hrát. Nechat se strhnout atmosférou, hecovat ostatní i sebe. Vybičovat se k co nejlepšímu výkonu. Stejně tak, jako v životě.

Stejně, a přesto jinak.

„Zdravíme soupeře,“ napomenula mne i Luďka Lucka a káravě se na nás podívala. „Je konec. Řeknete si to v šatně.“ Měla jsem skvělý pocit. Moje dobře umístěné podání rozhodlo o našem vítězství.

Pravou rukou pod sítí jsem poděkovala soupeřům za dobrou hru a odebrala jsem se do šatny. Ovanul mě další závan příjemna. Atmosféra v šatně. Kdo by to byl řekl, že si uvědomím, jak moc mi to chybělo. Známé hlučení jako v úle, zpocené nohy a mokré ponožky, polonahá těla a smích. Vzájemnost. Souznění. Přátelství. Přátelství mezi lidmi, kteří se znají ze šatny, z kurtů a z tělocvičny. Endorfiny. Euforie. Příjemná únava.

„Tak, jak to vidíš, Orlice?“ stoupla si nade mne kapitánka družstva a vyzývavě se na mne svrchu dívala. Rychle jsem si natáhla čisté ponožky a zvedla jsem se z lavičky tak, abychom si byly rovnocenné.

„Myslím, že jsem znovu roztáhla křídla,“ oznámila jsem Ani, kolektivu a sama sobě.

„Tak to ráda slyším,“ vrátila mi úsměv jedna z nejlepších smečařek a zinkasovala mě o stokorunu.

No jasně, co jsem si myslela? V životě není nic zadarmo.

„Domluvím ti od pololetí obnovení členství, ať tě ten Orel nesedře z kůže,“ slíbila mi Aňa a já jsem jen kývla hlavou.

„Orel asi ne,“ podotkla jsem ztlumeným hlasem, jen mezi námi dvěma. „Na to jsou kolem mne jiní adepti.“

„Co manžel?“ pochopila. „Dobrý?“

„Je to náročný špíl,“ použila jsem volejbalovou terminologii. „Je příliš dlouhý a mně už docházejí síly.“

„Držím ti palce,“ usmála se na mne povzbudivě a sehnula se k botaskám. Potom se narovnala a dodala: „Vám oběma.“

„Děkuji,“ usmála jsem se na oplátku a napadlo mě, kdo z nás dvou potřebuje její podporu víc.

*

„Já jsem si tak skvěle zahrála, kdybys viděl, jak mi šlo podání. Měla bych asi nějaké to kilo shodit, síť se mi zdála příliš vysoko, moje blokování stálo za prd,“ skákala ze mě slova se stejnou kadencí jako rozdováděné endorfiny poskakující v mém, po dlouhé době rozpohybovaném, těle. „Představ si, že…“ chtěla jsem vejít do obýváku a frenetický proslov mi ztuhl na rtech. Zarazila jsem se na prahu ve dveřích a zírala jsem na Vojtěcha.

„Co se děje?“ diametrální změna mého hlasu byla evidentní.

Vojtěch se na mne smutně podíval a jen beznadějně rozhodil rukama. „Já to prostě bez tebe nezvládám.“ Jeho tón byl poraženecký, smířený a jakoby definitivní.

Sklonila jsem se k jeho obnaženému tělu a pozorně jsem si prohlédla jeho stomii. Ukazováčkem a prostředníčkem pravé ruky jsem opatrně přejela po jeho kůži v okolí stomie. Potom jsem se s podezřením naklonila k jeho břichu a položila jsem nos na pokožku.

„Ty ses umýval?“ V mém hlase byla znát výčitka.

„Jo.“

„Ale Vojto, víš přece, že nesmíš používat parfémovanou kosmetiku.“

„Zdálo se mi, že mám suchou kůži.“

„Cože? Ty sis to břicho i natřel?“

„Jo.“

„A proč?“

„Protože jsi nebyla doma.“

Bylo mi ho líto. Choval se jako malý kluk. Aby na sebe upoutal pozornost, zvolil variantu sebepoškozování?

Odešla jsem do koupelny a vzala jsem ze skříňky pod umývadlem krabičku plnou nejrůznějšího příslušenství pro výměnu stomického sáčku.

Když jsem se vrátila zpět do pokoje, přiklekla jsem si znovu ke svému muži a speciálním roztokem jsem mu očistila a odmastila okolí vývodu střeva.

„Tu podložku jsi sundávat nemusel,“ konstatovala jsem bez jakýchkoliv emocí jeho počínání a na očištěné místo jsem nanesla ochranný film nezbytný pro aplikaci nové podložky.

„Musel,“ trval umíněně na svém, ale jeho tón byl klidný. „Svědilo mě břicho.“

Usmála jsem se. Pobaveně, povzbudivě, trpělivě. „Aha,“přijala jsem jeho vysvětlení a podívala jsem se mu zpříma do očí.

„Tak dobře,“ rezignoval nakonec. „Chtěl jsem si to tam oholit,“ přiznal kajícně a snažil se o útrpný výraz, který se mu však příliš nedařil. Moje chování vneslo mezi nás jakousi lehkost. S mým příchodem se mu najednou zdálo všechno jednodušší a zvládnutelné.

„A proč ses chtěl oholit zrovna dneska?“

„Proč, proč? Protože jsem to chtěl zvládnout sám.“

*

„Co Vojta?“ zeptala se Lenka, sotva jsme zapadly do cukrárny vyhlášené výbornou, čerstvě praženou kávou.

„Relativně dobré. Po zdravotní stránce je na tom v mezích možností dobře.“

„A po psychické?“

Aniž bych nějak zvlášť chtěla, cítila jsem, jak se mi rty zkroutily do ironického úšklebku. „Je to boj. Ale snaží se, to mu nemůžu upřít. Dokonce trval na tom, že se mám vrátit do tělocvičny.“

„Do tělocvičny?“

„Jo. Začala jsem hrát zase volejbal.“

„Aha.“

Na okamžik jsme se odmlčely, neboť se k nám blížila buclatá červenolící blondýnka s nápojovým lístkem. Lenka gestem ruky poděkovala a lístek odmítla. Automaticky objednala mandlovou kávu a citronový cheesecake. Dvakrát.

„Já nechci,“ ozvala jsem se zavčas a úplně jsem na židličce nadskočila. Stačilo chvíli zaváhat a musela bych se s porcí kalorií poprat osobně.

„Co se děje?“ nechápala kamarádka a tázavě na mne hleděla.

„Linie,“ usmála jsem se provinile.

„Prosím tě,“ dala mi pohrdlivým tónem najevo pochybnosti o mém důvodu odmítnout takovou lahůdku, ale objednávku druhého kousku zrušila. Když se servírka vzdálila, podívala se na mne očima, které prosily konečně o otázku, na kterou celou dobu tolik čekala.

„Tak co doma?“ vyhověla jsem jí.

„Byl to planej poplach,“ prohlásila s bohorovným klidem, ba dokonce s jakýmsi nadhledem, a začala na čtvercovém stolku posunovat malé papírové reklamní poutače z místa na místo. Za chvíli před námi přistály sklenice s napěněnou kávou, která nám oběma příjemně zavoněla. Lenka přivřela požitkářsky oči.

„Jak tomu říkáš?“ zeptala se, aniž by na mne pohlédla.

„Labužnický orgasmus.“

„Jo, aha. Nechápu, že si to nemůžu pořád zapamatovat. Dáš si kousek?“ podávala mi malou vidličku s kouskem dezertu a měla zájem se podělit.

„Ne, díky. Jsem spokojená,“ uklidnila jsem ji a snažila jsem se spokojeně usmívat.

„Já vím, teď,“ odtušila Lenka a začala se rozkošnicky věnovat svému zákusku. Mlčely jsme.

Když o několik minut později kyprá světlovláska uklidila skleničky a dezertní talířek, postavila před nás dvě minerálky a odvlnila se zpět za nevelký bar. Obrátila jsem znovu svoji pozornost k Lence.

„A teď mi vysvětli ten planý poplach,“ zapíchla jsem svůj pohled, který nedovoloval žádné námitky, do jejích očí a nechala jsem si vysvětlit, že se z ní, přímo úměrně s přibývajícími kily, stává žárlivá protivná stíhačka. „A nejhorší je, že si prostě nemůžu pomoct,“ uzavřela svůj monolog Lenka a zarytě sledovala bublinky ve skleničce s minerálkou.

„Tak nejez sladký,“ bylo první, co mě napadlo.

„Jenže já musím. Potřebuji to na nervy. Kdybys měla představu, jak jsem se v posledních dnech trápila…“

„No, to si asi umím představit. S tou tvojí bujnou fantazií to není žádný velký problém. A můžeš mi ještě, prosím tě, vysvětlit, jak jsi přišla na to, že jsi stará a Jáchyma už nepřitahuješ?“

„Jak? Otázka by měla znít spíš kde.“

„Aha. Tak kde?“

„V posteli.“

„Ve vaší?“ potřebovala jsem se ujistit. Lenka na znamení němého přiznání sklopila oči a zírala na svá kolena. Neznatelně, poraženecky, kývla hlavou.

No jo, no. A lepší už to asi nebude, chtěla jsem pragmaticky mentorovat, ale moudře jsem mlčela.

*

Cestou domů jsem si uvědomila, že vlastně nevím, jak to ta Lenka teď vlastně doma má. Vytáhla jsem z kabelky telefon a vytočila jsem její číslo. Kráčejíc po chodníku jsem ji trochu udýchaně pozdravila.

„Jsi teda s tím Jáchymem, nebo ne?“

„Na houpačce.“

„Cože?“

„Na houpačce. Nahoru dolů.“

„Takže jste se nerozešli?“

„Nahoru dolů.“

„A co byl teda ten planý poplach?“

„Řekla jsi to správně. Moje bujná fantazie.“

„A co Jáchym?“

„Dolů.“

„A ty?“

„Chtěla bych zpátky nahoru.“

„Tak hodně štěstí,“ popřála jsem jí, protože jsem se s ní nehodlala pouštět do žádných větších hádanek. Rozloučily jsme se a já jsem si uvědomila, že před měsícem touhle dobou už se stmívalo.

*

Já jsem se s Vojtou seznámila v šestnácti letech a za docela dramatických okolností jsme se spolu prokousali mnohými peripetiemi až ke svatbě. Byli jsme oba dva, jak se říká, mladí, krásní a zdraví a svět nám ležel u nohou. Lásku, kterou nám život přinesl, jsme si uždibovali po kousíčkách vzájemně a vášnivě ze svých rtů. Den, který jsme prožili jeden bez druhého, se nám zdál ztracený. Jeden bez druhého jsme neudělali krok, v noci jsme hleděli z oken svých domovů na měsíc a cítili, jak se tam naše pohledy setkávají. Do okamžiku, než přišel obávaný den D. S tím, že Vojtěch narukuje na dva roky na vojnu jsme počítali, ale přece jen jsme byli náhlou skutečností zaskočeni. Pořád to bylo tak neurčité, zamlžené. Za oparem reality. Pořád se nám to zdálo tak neskutečné. Jako bychom věděli, že na tu vojnu bude muset odejít a přitom jsme byli přesvědčeni, že se z vůle boží stane něco, co mi ho nikdy ani na vteřinu nevezme. Ten den však skutečně přišel. Bez pozvání, bez upozornění, bez varování. Den přišel, vlak přijel, miláček na rok definitivně narukoval a zmizel z mého života v bodě, kde se v dálce setkávají koleje. Brečela jsem tehdy asi čtyři dny a za ty čtyři dny jsem mu napsala osm dopisů. Mokrých od slz, červených od otisků rtů namalovaných rtěnkou, napěchovaných milostnými slovíčky. Vztah chodíme spolu se změnil na dopisujeme si a moje dny se změnily v nudné přežívání a čekání. Tak nudné, že jsem vítala jakékoliv zpestření. Začala jsem chodit s kamarádkami do kina, na víno a na tanečky. Užívala jsem si pozornosti mladých mužů, kteří již měli základní vojenský výcvik za sebou a zdáli se mi tedy mužnější, rozumnější a svébytnější. Jedním takovým byl i Milan. Charismatický nosáč s knírkem pod nosem. S polodlouhými vlasy a dlouhými prsty věčně špinavými od šmíru, oleje a barev. Živil se jako automechanik a cokoliv se mu dostalo do rukou, získalo novou šanci na další existenci. Od polámaného budíku, nehrajícího magnetofonu, rozbitého motocyklu až po náklaďáky, které měl na starost v podniku, jenž se zabýval kovovýrobou, pod jeho rukama znovu ožívaly. Pomalu, ale jistě mi začal imponovat a já jsem k němu začala vzhlížet. Když se potom stalo, že přijel Vojta na svůj první opušťák domů, něco se mezi ním a mnou polámalo. Vojtěch byl vyholený a jeho hlava se mi zdála najednou šišatá. Nemužská, legrační a cizí. Stejně tak cize jsme při shledání po několika měsících hledali i slova, která bychom si vyměnili. Ta psaná, která jsme si posílali v obálkách nám šla nějak snadněji. Měli jsme čas je promýšlet, formovat a skládat do vět tak, abychom si sdělovali průběh okamžiků, které dennodenně prožíváme a sdílíme s jinými, navzájem neznámými lidmi a abychom alespoň dvakrát týdně popsali celé čtyři stránky, jak jsme si kdysi slíbili. Jeho první návštěva rodičů a schůzka se mnou byla nervózní, roztěkaná a plná nevyřčených dojmů. Zvláštností, nezvyklého tápání a hledání. Slov, zapomenutých pocitů a kdesi hluboko schovaných citů. Schovaných někde dole pod všedními dny plných každodennosti a samostatnosti. Jako by se naše společné album během těch několika měsíců rozpadlo na jednotlivé singly a každý z nás si hlídal a opečovával výhradně ty svoje. Kostrbatě a nešikovně jsme se snažili najít znovu společnou melodii, text i souznění, ale dlouhodobé odloučení nás rozladilo a rozhodilo do trojrozměrného nesouladu.

Přesto jsem se po Vojtově odjezdu najednou cítila v Brně opuštěná, rozmrzelá a smutná. Na místo dosavadní rozpačitosti nastoupil stesk a touha po Vojtovi a mne ovládl smutek. Po jeho dotecích a po jeho blízkosti. Všechno bylo nečekaně jakési zpřeházené, zmatené a nepřehledné. Zamotávala jsem se do svých protichůdných pocitů čím dál víc a nabízela se mi jediná útěcha. Jediná útěcha, která mi byla příjemná, milá a přijatelná. Byla blízko, takřka na dosah. Milanova náruč. Laskala mě a dávala mi najevo, že mě chce konejšit, utěšovat a hýčkat. Náhle jsem měla pocit, že mě nikdo celé měsíce nechránil a stávalo se ze mne křehké, zranitelné zvířátko. Aniž bych si uvědomila nebezpečnost konání svého i Milanova, nechávala jsem se objímat čím dál častěji a jak dny běžely, přibylo k těmto příjemným chvilkám i hlazení a líbání.

Bylo jen otázkou času, než si máma všimne, že přestávám své volné chvíle trávit vysedáváním nad dopisy a můj dětský pokojíček zeje každý den do večera prázdnotou.

„Mileno,“ probral mě jednoho večera její výkřik v okamžiku, kdy jsem cítila Milanův jazyk mezi svými zuby a já jsem sebou polekaně cukla. Nechtěně jsem kousla Milana do rtu, ten sykl bolestí a polekaně ode mne odskočil. Do očí se mu během mžiku nahrnuly slzy a on se otočil po hlase. Cosi zahuhlal směrem k mé mámě, pravděpodobně pozdrav, a spěšně odchvátal z dosahu mých zubů, očí i hlasu.

„Co to má znamenat?“ nezapřela v sobě máma učitelku a mně bylo jasné, že večer otázek a odpovědí mne nemine.

„Asi spolu chodíme,“ přemýšlela jsem nahlas o dvacet minut později pod káravým pohledem matky a zpytavým pohledem otce a sama jsem si nebyla svojí formulací tak úplně jistá. Prostě mi s ním bylo jen fajn. Cítila jsem se dobře v jeho náruči, v jeho ústech i v jeho dlaních. Ráda jsem si do jeho rukou všechno schovávala. Studené ruce, červené tváře, prsa bez podprsenky. Líbilo se mu to. Opravdově se z toho radoval a já jsem si to užívala. Byla jsem na to pyšná. Jeho ruce, ty jeho šikovné ruce, které kde čemu vdechovaly nový život, o mne stály. Stály o moje tělo. O moje paže, nohy, prsa i klín. Měla jsem pocit, jako by skutečně v těch jeho šikovných rukou všechno ožívalo. Jako by všechno dostávalo nový rozměr, novou šanci na život, novou chuť pokračovat, fungovat, zkrátka - zase být. I já jsem byla v jeho rukou. Obětí, zajatcem i otrokyní. Byla jsem novým, objevovaným a obdivovaným objektem. Objektem, který v jeho rukách krásněl, okřával a stával se šťastným.

„A co Vojtěch?“ Máminy oči píchaly stejně jako její intonace.

„Nevím. Je na vojně.“ Moje oči byly stejně lhostejné jako můj tón.

„Tak to tedy ne, děvenko,“ začal najednou jančit táta a mě bylo v tu chvíli jasné, že se vidí na místě chudáka vojáčka. Podváděného vojáčka. Diskriminovaného, šikanovaného, týraného vojáčka s vyholenou hlavou pod čepicí, zapařenýma nohama v kanadách, plnou polní na zádech a milostnými dopisy pod polštářem.

„Tohle si okamžitě vyřešíš. Já nebudu svědkem žádného podvádění.“ Táta se dmul jakousi kohoutí nabubřelostí a aby dodal svým slovům větší váhu, bouchl pěstí do stolu. Já i máma jsme nadskočily.

„Nejsi žádným svědkem žádného podvádění,“ oponovala jsem mu srdnatě, ale dušička ve mně byla menší jak v galusce.

„Co přesně znamená, že spolu chodíte?“ Mámin projev nebyl tak hlasitý jako otcův, o to víc v něm však zněla neústupná tvrdost.

„Tak. Prostě chodíme,“ nechápala jsem tolik povyku pro nic. Pamatuji si, že jsem si to uvědomila ještě i pozdě v noci v posteli. Wiliam Shakespeare – Mnoho povyku pro nic. Některé vědomosti nedávno natlučené do hlavy v nekonečných hodinách často nudného vyučování mi v hlavě zůstaly natrvalo.

„Tak dobře. Zeptám se jinak: spíte spolu?“

„Nikdy jsme spolu v posteli nebyli,“ říkala jsem pravdu a snažila jsem se zahnat vzpomínku na první sex s Milanem v jedovnickém lese.

„Miluješ ho?“ pokračovala dál máma a já jsem si vybavila, jak mi bylo, když jsem s ním poprvé prožívala svůj první orgasmus. Kousla jsem se do spodního rtu, aby se z mého obličeje nedalo vyčíst nic zavádějícího a předstírala jsem, že se vážně nad celou situací zamýšlím.

„Nevím,“ kuňkla jsem pod nátlakem po dlouhém přemýšlení stejně nejapně jako nepřipravená školačka před tabulí.

„Tak dáma neví, jestli ho miluje,“ ironizoval otec moji odpověď a já bych po něm nejraději plivla. Jeho sarkasmus v tu chvíli nebyl na místě. Opravdu jsem se ve svých citech ztrácela.

„Je mi s ním krásně.“

„Jak moc krásně?“ starala se máma a já jsem v tu chvíli poprvé měla pocit, že by mě mohla snad i pochopit.

„Prostě krásně.“

„A jak ti bylo s Vojtou?“

„Dobře.“

„Tak se pro jednoho z nich rozhodni,“ řekla nakonec máma a mně se zdálo, že relativně smířlivě.

„Do konce týdne,“ změnil vzápětí vlídné doporučení na striktní příkaz táta a ostentativně odkráčel do obýváku. Máma po mně ještě jednou smýkla pohledem a oddaně cupitala za papínkem.

Ten večer jsem se sprchovala čtyřicet minut. Po přehnané hygieně mě čekala ještě jedna hodina rozjímání. Bezmála šedesát minut otázek a odpovědí. Ryze vlastních.

Jak je sedmnáctileté holce, která se v šestnácti zamiluje do kluka, který jí odejde na celé dva dlouhé roky na vojnu?

Jak je té stejné holce, která potká někoho, koho nemiluje, ale s kým prožije své první fyzické orgasmy?

Jak je možné, že se tohle děje jediné dívce? Mně? A současně? Jak je to možné? Jak z toho ven? Jak žít dál? A s kým? Pro koho?

*

„Ahoj mami. Co táta?“ překvapil mě dceřin hlas, když jsem sáhla po telefonním sluchátku. Sborovna byla prázdná a já jsem se věnovala opravám čtvrtletních prací druhého pololetí z češtiny.

„Ahoj Klárko, jak se máš?“

„Ale jo, dobrý. Hlavu mám jak monitor.“

„Jako co? Jako monitor?“

„Jo. Plnou informací.“

Usmála jsem se. „To není monitor. To je internet,“ opravila jsem ji.

„Mami! Nebudu se s tebou hádat. Učím se já. A v mém monitoru je tolik informací, až mi jde hlava kolem. Asi bys nevěřila, kolik nepotřebných informací, které průběžně zpracovávám, tam nacházím. Tak mi do toho, prosím tě, nekecej.“

„No dovol? Jak to mluvíš s maminkou?“ řekla jsem s ironickým nádechem a sama jsem se pousmála.

„Asi podrážděně, ne?“

„Přinejmenším.“

„Když já mám pocit,“ změnila náhle tón Klárka, „že se pořád učím, bifluju a trápím, a k ničemu to není.“

„Ale je. Jenomže ty to ještě nevíš. Už máš všechny zápočty?“

„Ne. Ale o tom jsem mluvit nechtěla. Co táta?“

„Snaží se.“

„Už si vyměňuje pytlíky sám?“

„Kláro, ptáš se tak samozřejmě, jako kdyby ses ptala, jestli si sám maže rohlíky máslem.“

„Hmm, takže nevyměňuje,“ uchichtla se dcera do telefonu a já jsem se usmála. Vojta snídal celý život jen kávu a večer se cpal zásadně uzeninami. Máslo konzumoval maximálně v omáčkách nebo zasmažených polévkách, které jsem samozřejmě vařila já.

„Zlehčuješ to,“ napomenula jsem ji.

„Mami, někdo to zlehčovat musí.“

„No, já nevím. Myslím si, že zas taková legrace to není.“

„Už mu chybí práce?“

„Práce? Myslím, že ne. Pořád se zaobírá sám sebou. Má plnou hlavu toho, co všechno pro něho teďka skončilo.“

„Utrhuje se na tebe?“

„Ne. Myslím, že v poslední době ne.“ Chvíli jsem mlčela, mlčela i Klára. „Děje se něco?“ uvědomila jsem si, že rozhovor na takové téma se přece nevede po telefonu.

„Jo. Seznámila jsem se s jedním medikem. Dělá na chirurgii a má zkušenosti se stomiky.“

„Aha,“ měla jsem najednou zcela prázdnou hlavu a nedocházelo mi, proč mi to dcera vykládá. „Tak jsme tátu trochu probírali,“ pokračovala a já jsem pořád nechápala souvislosti.

„No a?“

„No a tak jsem si říkala, že se v sobotu odpoledne za vámi zastavím.“

„S tím medikem?“

„Ne, sama. Medik je jen kamarád a víkendy tráví se svojí přítelkyní. Představ si, jmenují se Adam a Eva. Dobrý, ne?“

„Jo, dobrý,“ řekla jsem mechanicky a okamžitě jsem se naprogramovala na sobotu. „Přijedeš na oběd?“

„Třeba,“ prohodila dcera lakonicky a já jsem měla najednou jasno.

„Udělám sójové maso na houbách a pohanku.“

„Fajn. A rajčatovej salát, ať je to meníčko kompletní,“ mlaskla Klára a já jsem kromě mlasknutí uslyšela v telefonu i zvuk projíždějící sanitky ztrácející se v kulise uličního ruchu.

„Budu se těšit,“ ujistila jsem dceru a vzpomněla jsem si na Vojtu. Každý den jsem řešila jeho bezezbytkový jídelníček a stále jsem si nebyla jistá, abych neuvařila něco, co by mu mohlo udělat zle. Vlastně jsem řešila jídelníček celý svůj život. Máma byla diabetička. Pak jsem byla v pubertě a naráz jsem vyspěla a přibrala. Logicky jsem začala držet dietu. Pak jsem se provdala za muže, který miloval uzeniny, odmítal zeleninu, lil do sebe hektolitry silné černé kávy a téměř každý víkend vyžadoval bůček nebo řízky z prorostlé krkovice. Potom jsem byla těhotná a tři měsíce jsem zvracela. Následně se z dcery stala vegetariánka. A teď mám doma stomika. A možná to ani nebude dlouho trvat a budu mít i klimakterium. Paráda. Život je opravdu všehochuť.

„Taky se těším. Pozdravuj tátu,“ zatrylkovala zvesela studentka se stomatologickou specializací a v telefonu klaplo.

„Ahoj,“ pozdravila jsem do prázdna a otevřela jsem před sebou další sešit. Než jsem se začala soustředit a naplno jsem začala vnímat text další slohovky, chvíli mi to trvalo.

*

„Proč nám to vykládají? Můžeš mi vysvětlit, proč nám to vykládají?“ rozčiloval se Vojta a přepnul televizní noviny z trojky na čtverku. Chvíli jsem poslouchala moderátorčin hlas, kterému jsem přes pootevřené dveře nerozuměla a dál jsem se tedy věnovala psaní e-mailu. „No, to snad není pravda. Slyšíš to?“ zesiloval Vojta hlas a já jsem si představila, jak v křesle rozhazuje nespokojeně rukama.

„Nemáš se rozčilovat,“ zavolala jsem na něho z ložnice.

„Tak si to pojď poslechnout, co je komu do toho, že nějaká kráva, která se cpe do médií všemožnými způsoby, zvítězila nad rakovinou, a protože nenašla psychickou podporu u manžela, tak se s ním teď rozvádí? Proč nás tím obtěžují? Copak to národ zajímá?“

Bohužel, byla jsem si vědoma skutečnosti. Bohužel to polovinu národa skutečně zajímá. Spěšně jsem dopsala zprávu sestřenici do Pardubic a šla jsem za Vojtěchem do obýváku.

„Ruskem a Ukrajinou se zdržovali tři minuty. Tři minuty! A o tom, že nějaká…“ hledal slova Vojta a já jsem věděla, že ten večer už bude zase všechno špatně. „Nějaká tadle…“ máchl bezradně rukou, neboť se mu nepodařilo najít ten správný výraz, „překonala rakovinu a rozvádí se, budou mluvit čtvrt hodiny. No a co? Co je mi do toho? Dívej, dívej, pořád o tom mluví. No jasně, jasně, ještě rozhovor. Do prdele s vámi. Za naše prachy.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Velice dobře jsem chápala, co se ve Vojtovi odehrává, co přesně má na mysli. Rozhodla jsem se, že všemu, co má přijít, nechám volný průběh. Nebudu ho podněcovat ani uklidňovat. Nebudu ho litovat ani ho uznale plácat po rameni za chrabrost. Za to, že prodělává nejhorší a nejzákeřnější nemoc na světě, která strašně bolí a přináší spoustu utrpení a on ji statečně, nejstatečněji ze všech, snáší a zvládá. Nebudu ho obdivovat za to, jak skromně se se svým problémem pere v soukromí a nikoho tím neobtěžuje. Nebudu ani odsuzovat štáb televizních novin za jejich komerční zpravodajství založené na bulvárních zprávách. Nebudu nic komentovat. Budu mlčet. Mlčet a poslouchat burácející hromy vycházející z Vojtových úst. Budu mu dělat hromosvod a uzemňovat veškerou jeho negativní energii nastřádanou za celý den strávený mezi čtyřmi stěnami. Celý, nekonečně dlouhý den zpestřený posedáváním u televize nebo bezcílným surfováním na internetu. Okořeněný pocitem ztráty vlastní důležitosti a nepostradatelnosti. Ozdobený nudou a vědomím, že se stává příživníkem. Parazitem, potřebujícím pomoc a péči okolí. Okolí, tedy moji.

Budu Vojtovi dělat hromosvod s nízkým odporem a vysokou vodivostí. S láskou, kterou jsme si kdysi slíbili.

*

Tenkrát to máma nevydržela. Nevím, jestli za to mohlo její sociální cítění, morálka nebo prostě podlehla tátovu naléhání, ale napsala Vojtovi na vojnu dopis. Dopis, ve kterém mě prachsprostě a bezpáteřně očernila a s přesvědčením konání spravedlnosti mě Vojtovi prostě natřela.

Přijel za dva dny. Nečekán, nezván, myslela jsem si, ale opak byl pravdou. Máma se ho nemohla dočkat a když ho pozvala na kafe, nebyla schopna mu přesně říct, kde se právě nacházím. Ustála to však statečně. Než jsem stihla přijít domů, stačila mu detailně vylíčit s kým.

Jakmile jsem vplula do předsíně a zjistila, která bije, zbledla jsem a srdce se mi prudce rozbušilo. Se staženým hrdlem jsem vešla do obýváku a s kajícným pohledem hříšníka jsem začala přepočítávat jednotlivá vlákna v koberci. Všechna. Pěkně jedno po druhém. Ten večírek byl tenkrát bujarý. Hlučný i tichý, emočně vypjatý. Výbušný. Slzavý. Plný výčitek i vyznání. Moralizování a kázání. Slibů. Večírek, který jsem zakončila polibkem s Vojtou před domem a slibem, že se druhý den s Milanem uvidím naposledy.

*

V sobotu v poledne se začal zvedat vítr a koruny stromů se rozkývaly v rytmu větru. Opřela jsem se o parapet a podívala jsem se na ulici. „Cítím vodu,“ okomentovala jsem očekávaný příchod deště a zavřela jsem okno.

„Kde ta holka je? Mám hlad,“ byl Vojta už od rána jako kolovrátek a já jsem si hluboce povzdechla. Ach jo.

„Ještě není dvanáct,“ snažila jsem se, co mi síly stačily a pocit těšení se na dceru vystřídal strach z průběhu sobotního odpoledne. Vojtovo chování bylo v posledních týdnech nevyzpytatelné.

Konečně se ozval zvonek.

„Klára,“ dětinsky vykvikl Vojta a vyrazil ke dveřím. Zdálo se mi to nebo skutečně málem popoběhl?

„Kde jsi?“ slyšela jsem, jak vítá dceru a radost z jeho hlasu se rozběhla po společných prostorách domu.

„Přímo před tebou,“ dělalo mi dobře slyšet důvěrně známý hlas v předsíni. „Myslela jsem, že máš něco se střevy, ne s očima,“ vrkala sladce Klára tak, aby potěšila a neranila. Je to zlatíčko, ta moje holka. Mrkla jsem směrem k těm dvěma a viděla jsem, jak se spolu objímají.

„Opatrně,“ polekal se náhle Vojta a odtáhl se od dcery.

„Prosím tě,“ dehonestovala Klárka otcovu chorobu na úroveň třísky v malíčku a své objetí nepovolila. Vojta opatrně ale trpělivě držel. Usmála jsem se. Možná je to ten správný přístup, snažila jsem si uvědomit, co nám naposledy radil lékař a pak jsem se rozhodla, že o tom budu přemýšlet později. Teď tu mám dceru a hodlám si jí jaksepatří užít.

Když jsem před Klárku naservírovala slíbené sójové nudličky na houbách a pohanku, potěšeně se usmála. Zvědavě mě potom sledovala a natahovala krk na znamení toho, že už to nevydrží a musí vědět, co budeme jíst my. Když jsem položila na stůl dva talíře se sekanou a bramborovou kaší, olízla se.

„Jé, nemohla bych dostat kaši?“ zaškemrala tónem, který jsme znali z jejího dětství a Vojta, stejně jako kdysi, jí nabídl svůj talíř.

„Zkus vzorek,“ usmál se.

„Já vím. Změna meníčka není možná. Co jsem si objednala, to mám.“

„Správně. Co si navaříš, to si sníš.“

„Ne,“ opravila jsem ho, „co navařím já, tak vy sníte.“

„To platí pořád? I teď?“

„Samozřejmě. I teď.“

„Mamí,“ zkroutila roztomile pusu a podívala se mi pod ruce. „Ta vaše sekaná je normální?“

„Jo. Ta naše jo. Ale ta tvoje je sójová. Ještě pořád ti vidím až do žaludku,“ vtipkovala jsem na dceřinu adresu a ukázala jsem jí tři karbanátky, které již od pohledu měly jinou barvu i konzistenci. „Jsi zlatá, mamino,“ dostala jsem od své dcery pochvalu i úsměv.

Naložila jsem na další talíř stejné a přece jiné jídlo, jako jsme měli s Vojtou, a když jsem nový oběd pokládala před Klárku, pronesla jsem: „To, že tu po tobě zbude pohanka, mi nevadí, ale netuším, kdo bude jíst to umělohmotné maso.“

„No, já přece,“ udiveně ke mně zvedla pohled dcera. „Dáš mi ho s sebou do krabičky.“

Nestihla jsem včas najít správnou odpověď a tak toho Klára využila: „Je zítra neděle, nebo ne?“

Ještě chvilku jsme polemizovali o tom, co se stane s vegetariánským obědem a nakonec padla ta nejlepší věta, kterou si z nás nikdo neplánoval: „Tak tady přespi a můžeš si to tu zítra sníst.“ Vojta mě překvapoval v poslední době často, ale takhle příjemně už dlouho ne.

Během rodinného odpoledne se naše vzájemná slova slévala ve věty, věty tvořily atmosféru a atmosféra se měnila v kouzelnou. Všichni jsme vzpomínali, hodnotili, konstatovali a najednou se zcela přirozeným způsobem začalo plánovat.

Klárka začala stavět svůj vzdušný zámek na Vysočině ve Svratce a odmítala zdravotní sestru.

„Budu si všechno dělat sama, sestru nezaplatím,“ básnila o své, zatím neexistující stomatologické praxi a zasněně přivřela oči. Znovu jsem v ní viděla malou holčičku plnou plánů a dětských ideálů.

„Tak to ne. To ti zakazuju,“ začal ji umravňovat Vojta veselým hlasem. „Budeme to mít za tebou moc daleko.“

„Prosím tě. Jak daleko? Budete za mnou jezdit z chalupy na kole. Kdykoliv se vám zachce,“ obratně reagovala Klára, ale se zlou se potázala.

„Chalupu prodáme. A s kolama už jsme taky skončili.“ Vojtův tón se změnil jako mávnutím proutku a jeho obličej ztvrdl.

„Co se děje?“ nechápala jsem a s dcerou jsme si vyměnily udivené pohledy.

„Co je?“ divila se zároveň se mnou.

„Nic,“ odsekl Vojtěch.

„Tati, co se děje?“ naklonila se k němu ratolest a položila mu ruku na předloktí.

„Končíme, milá zlatá, končíme.“

„Co blbneš? S čím končíme?“

„Já s mámou. Končíme.“

„A s čím?“

„Prostě končíme. Se vším. Jsem k ničemu, chápeš? Nepoužitelný lazar.“

„Proč bys měl být nepoužitelný? A ještě k tomu lazar? To teda nechápu.“

„Ne? Ne? Tak se podívej,“ zaleskly se Vojtovi oči a vyhrnul si tričko. Klára se podívala na stomický sáček zastrčený za tepláky.

„No a?“ pohodila hlavou, jakože nechápe, o čem otec mluví.

„Jak, no a?“ bylo na Vojtovi vidět, že se dostává ze svých vyjetých kolejí.

„Tati,“ zvýšila Klára hlas. „Znám holku, která je cystostomička a bude se vdávat.“

„Nech toho.“

„Slyšíš? Bude se vdávat! Víš, co to znamená? Co všechno dělá a čeho se nevzdala?“

„Nech mě. A vůbec, nechte mě obě dvě.“

Vojta vstal a aniž by na nás pohlédl, odešel si do kuchyně ukrojit kus salámu. Chvíli stál u ledničky jako by uvažoval, zda ji má vybílit celou a nakonec se po krátkém zaváhání odebral do ložnice. Osaměly jsme.

„Ty znáš holku, která má pytlík a bude se vdávat?“ zeptala jsem se a ani jsem si neuvědomila, že jsem nechala otevřenou pusu.

Klárka si položila lokty na kolena a vložila si hlavu do dlaní. „Ne. Ale budu ji teď muset někde sehnat.“

*

Byla neděle večer, když se Klára osprchovala a zalezla v pronajatém pokoji do postele. Na klín si položila notebook a pravou rukou sáhla po talířku, na kterém ležel kousek sladké čokoládové buchty s kyselou višňovou marmeládou. Její nejoblíbenější z dětství. S chutí se zakousla do dezertu a vybavovala si průběh víkendu. Nakonec se vše podařilo na výbornou. Tátu při loučení vyznamenala za statečnost a mámě pochválila účes. „Na to, že máš kolem hlavy svatozář, ti to docela dobře drží,“ rozesmála matku a od otce si vysloužila lepanec. Po dlouhé době jeden z hodně povedených víkendů.

Sáhla po telefonu a začala v jeho seznamu hledat jméno Adam. Prstem se dotkla ikonky v aparátu a přiložila si mobil k uchu. Po chvíli vyčkávání promluvila: „Ahoj Adame, mám na tebe takovou zvláštní prosbu, mohli bychom se v týdnu sejít někde u kafe? Zvu tě.“ Za okamžik spokojeně kývla hlavou a s kamarádem se rozloučila. Potom pohlédla na postel v protějším rohu místnosti. Maruška přijede až ve středu, do té doby se může v klidu vyspat. Někdy ji vážně mrzelo, že si jako spolubydlící vybrala tu nejukecanější kamarádku, kterou kdy poznala. Na druhé straně se však nikdy nenudila.

*

„Vojto, vezmeš si to rizoto zítra k obědu?“ zeptala jsem se muže v pátek večer.

„Ty nebudeš vařit?“ otočil hlavou ke kuchyňské lince a sledoval, jak předávám zbytek zapečené rýže z plechu do menšího kastrůlku. Usmála jsem se. „Obávám se, že se mi to nevejde do časového harmonogramu.“ Čekala jsem, že se Vojtěch plácne do čela a namítne něco o děravé hlavě. Nestalo se tak.

„Jakto?“

„Mám přece ten turnaj v Lískovci,“ připomněla jsem mu a radost v mém hlase se nedala přeslechnout.

„Aha,“ byl naprosto v opačném rozpoložení můj muž.

„Co je?“

„Nic.“

Hmm. Tak tohle se říká o ženských. Pokud žena na otázku: děje se něco? odpoví: nic, znamená to, že něco je špatně. Mějte se na pozoru a utíkejte. A já to mám doma. Jak říkávala moje máma: koho si vezmeš, toho budeš mít.

Ješito, ješito, už to máš ušito. Maminky mají vždycky pravdu.

„Tys na to zapomněl?“ snažila jsem se Vojtu obměkčit a najednou jsem si připadala jako sobec. Já si jdu zahrát volejbal. Užít si sluníčko, kamarádky a radost ze hry, a svého muže, svoji polovičku nechám doma? Tohle jsem si opravdu dovolila?

„Tak pojď se mnou, potřebujeme fanoušky,“ nezapřela se ve mně moje altruistická povaha a začala jsem mu roztírat med kolem pusy. Kdyby chtěl, mohl by mi v tu chvíli přepočítat všechny zuby, jak krásně jsem se usmívala. „Pojď nám fandit, bude to pěkný den,“ zjihle jsem škemrala a docela jsem si uměla představit, jak by na mě byl pyšný, kdyby se mi dařilo. A jak já bych byla ráda, kdyby tam seděl na lavičce a posílal mi povzbudivá gesta v opačném případě.

„Nepůjdu,“ uslyšela jsem odpověď a najednou jsem si nebyla stoprocentně jistá, jestli jsem si ji domyslela nebo ji doopravdy vyslovil. Chtěla jsem mu navrhnout, ať si zajde odpoledne s Gustavem na pivo anebo zavolá Karlovi a přemluví ho… Blbost, na kolo on vlastně nesedne. Je stomik. Kola se prodají. Jak jsem mohla zapomenout? Je úplně odepsaný a definitivně vyškrtnutý z normálního života. Už nikdy nic nebude tak, jako dřív. Obsah jeho střev totiž ústí do plastového pytlíku bez jeho vlastní vůle. Ironie myšlenek mi vykreslila v obličeji úsměv a já jsem ho ihned stáhla zpátky.

Několik minut se mezi námi vznášelo lepkavé ticho. Jsem kráva. Jak by asi bylo mně, kdybych byla na jeho místě? Byla bych spokojená, kdyby on chodil do práce a dál se věnoval svým koníčkům, scházel se s přáteli a měl plnou hlavu starostí, zatímco já bych seděla doma a užírala se sama sebou? Tu bych si kousla, tam bych si kousla a všechno dobré by ze mne postupem času zmizelo. Zůstalo by jen to nedobré, nepříjemné a nestravitelné. Nad hrůzností vlastních myšlenek jsem se vzápětí otřepala.

„Proč nepůjdeš?“ snažila jsem se je okamžitě zaplašit.

„Prostě nepůjdu.“

Štvalo mě to. Štvaly mě ty jeho návaly sebelítosti a ukřivděnosti.

„Víš, jak se tomu říká? Sebemrskačství.“

„Čemu?“

„Tomu, co mi tu předvádíš.“

„To znamená čemu?“

Nevěděla jsem, jestli je tak zabedněný nebo si mě dobírá.

„Tomu, jak se chováš,“ shrnula jsem pro jistotu.

„Sebemrskačství, říkáš,“ zamyslel se Vojta a já jsem si všimla, že namísto toho, aby ho moje poznámka nakopla, způsobila pravý opak.

„Sebemrskačství,“ opakoval znovu a pomalu. „Trošku pejorativní výraz pro vyjádření mého psychického stavu za současných okolností, nemyslíš?“

Tak to zaznělo. Přímo zadunělo. Takový závěr jsem od Vojty nečekala. Dostal mě. Zastyděla jsem se až do morku kostí. Na to, že jsem ještě před chvílí byla pyšná na svůj nadhled, jsem si najednou připadala jako nicka. Zdravá, ale nicka. Můj dosavadní odstup zmizel rychlostí světla.

„Promiň,“ přiznala jsem svůj unáhlený závěr a abych očistila sama sebe, vzápětí jsem mu nabídla: „Klidně ti na ten zítřek něco uvařím, jestli chceš.“ Čekala jsem, že se mi uleví, ale bylo to horší. Prohluboval se ve mně jakýsi neopodstatněný a nevysvětlitelný pocit viny. „Řekni si. Tvé přání je mi rozkazem,“ snaživě jsem dolízala a snažila jsem se vnést zpátky rovnováhu a uvolněnost do našich rozbolavělých dušiček.

„Chci dršťkovou,“ poručil si prostě.

Byl pátek pozdě večer.

Pozorně jsem se zadívala do jednotlivých pórů jeho obličeje a všimla jsem si, jak z nich čiší molekuly osobní důstojnosti, které volají po odplatě. Vojtův pohled byl vyzývavý. Hodil mi rukavici a byla řada na mně, abych ji zvedla. Vojta si nárokoval bezprostřední vyrovnání křivdy a byl si jist svým neochvějným postavením. Bohužel, prozradily ho oči. Vítězoslavný záblesk, který se mi podařilo zachytit, mě vrátil zpátky do reálu. Tak takhle teda ne. Tuhle hru já hrát nebudu. Nebudu si vykupovat svůj vlastní život jednotlivými odpustky, jaké mi začne Vojta určovat. Nebudu nemocná jenom proto, že je nemocný on. Nebudu s ním sedět celé dny v obýváku a nadávat na svět. Plivat a prskat kolem sebe. Poraženě. Uraženě.

„To nemyslíš vážně, že ne?“ samotnou mě zaskočila vlastní intonace. Můj hlas byl vážnější, než jsem původně zamýšlela. Zapíchla jsem do Vojty pohled, stejně jako jsem se do něho chystala zapíchnout pomyslné kopí, se kterým jsem se proti němu řítila. Těsně před ním jsem se však zastavila a neohroženě jsem vyčkávala. Dávala jsem Vojtovi šanci zvednout obranný štít a zachránit tak nejen sebe, ale i mne. Vzájemný boj, který sváděly naše pohledy trval nekonečně dlouho. Vteřina následovala vteřinu a ty se spojovaly v několik krátkých minut. Během tohoto okamžiku se rozběhl urputný závod v našich myslích. Oba dva jsme začali souběžně hodnotit své pohnutky, třídit vlastní zásady a rovnat myšlenky. Snaživě, s ohledem na toho druhého, jsme zvažovali možnosti, jak chceme prožívat následující dny. Jak chceme dál žít s tím nezvaným hostem zvaným stomie, který se ze dne na den vetřel do našich životů. Kterého musíme mezi námi ještě několik týdnů snášet, sžívat se s ním a brát na něho ohledy. Ještě několik týdnů, než se Vojta uzdraví a všechno se vrátí do původních kolejí.

„Teď už ne,“ zvedl nakonec můj muž obranný štít a já jsem s úlevou odhodila kopí. „Ale před chvílí ještě jo,“ podal mi ruku na znamení smíru a já ji s vděčným úsměvem přijala.

*

„Tak doufám, že vyhrajete,“ plácl mě přes zadek v sobotu ráno, když jsem se sportovní taškou přes rameno opouštěla byt.

Políbila jsem svého muže na tvář a zvedla jsem palec pravé ruky. „Miluji tě,“ potřebovala jsem mu říct a vědět, že všechno je tak, jak má být.

„Tak už plav,“ použil svoji oblíbenou formulku Vojtěch a chtěl zavřít dveře.

„A bez poháru se nevracej,“ doprovázela mě ještě jeho slova a já jsem věděla, že ten den podám na hřišti dobrý výkon. Stejně tak, jako jsme ho s Vojtou podali včera večer doma.

*

„Jo!“ ozvalo se kolem mne a dlaně spoluhráčů pleskaly do mých nastavených rukou.

„Kde jsi trénovala, zatímco jsi nechodila?“ zeptala ze Zdeňka a ohlédla se ke stolku, kde Ivan zapisoval body a poctivě otáčel plastové cedulky s velkými černými čísly. Stav posledního setu byl vyrovnaný. Dvacet-dvacet.

„To bude spíš ta nashromážděná energie za těch několik týdnů absence,“ skromně jsem obhajovala svoji dobře a rychle umístěnou smeč, která nám přinesla bod.

„Jestli tohle vyhrajem, postupujem do finále,“ hodnotila Aňa situaci a chytila míč, který nám posílali soupeři. Hodila ho Luďkovi, který se připravoval na podání. Atmosféra na hřišti houstla, napětí stoupalo. Luděk nezklamal. Míč přeletěl nad sítí, ale soupeři podání úspěšně zpracovali. Přihrávka, nahrávka, smeč. Balón prorazil bloky a letěl mi přímo na ruce, které se automaticky spojily a přesně vypočítanou silou a směrem poslaly kulatý element na Rosťu, který byl naší jistotou na nahrávce. Míč opsal oblouk a dle té nejdokonalejší příručky pro správné hraní volejbalu přistával na levém kůlu před třímetrovkou. Jirka se rozběhl, rozmáchl a udeřil.

„Jo!“ shlukly jsme se všichni kolem něho a pleskali mu do dlaní. Připsali jsme si další bod a stočili pohledy k Luďkovi, který měl opakovat podání. Nedíval se na nás. Soustředil se na svůj úkol. Po zaznění píšťalky rozhodčího se opřel do míče a zdárně ho umístil na straně našeho Áčka. Šest Orlů, kteří přes zimu trénovali v jiný den ve stejné tělocvičně jako my, se soustředilo na balón. V okamžiku, kdy letěl vzduchem, vylezlo zpoza mraků slunce a všechny jejich obličeje ozářilo. Naše tiché, nevyřčené přání bylo vyslyšeno. Míč dopadl kousek od zadní lajny a kamarádi na druhé straně hřiště, díky nimž jsme právě pociťovali krutou a škodolibou radost, na sebe jen bezradně pohlédli.

„Otočíme to,“ zavolala povzbudivě a trochu hystericky Páčka a všichni se vzájemně hecovali rytmickým tlesknutím. „Zamakáme, to dáme,“ snažila se probrat usínající adrenalin ve svém družstvu a soustředila se na příjem Luďkova podání.

„Dvacet dva-dvacet,“ zopakovala pro jistotu naše kapitánka nahlas, aby bylo všem jasné, že k vítězství nám stačí pouhé tři body. Potažmo tři dobrá Luďkova podání.

Slunce pravděpodobně okusilo pocit zadostiučinění a rozhodlo se jít si ho vychutnat za mraky. V okamžiku, kdy Luděk udeřil do míče se schovalo za nevelkým oblakem a soupeři úspěšně rozehráli. Jedna výměna střídala druhou a všichni jsme se nechali strhnout vážností situace. Do jednoho jsme se vyšponovali ke svým nejlepším výkonům. Uplatňovali jsme všechny svoje nadrilované a individuální dovednosti ke zpracování míče, hru v poli jsme změnili v dokonalou týmovou souhru. Několik dlouhých výměn jako kdyby zastavilo život uvnitř oploceného sportovního areálu. Vzhledem k tomu, že se čekalo na výsledek našeho zápasu před definitivním rozlosováním finálových družstev, čekali ostatní hráči na konec setu po bocích antukového kurtu a laxně popíjeli kávu nebo pivo. Najednou všichni nehrající sportovci i diváci strnuli v němém zájmu a zvědavosti. Zapomněli popíjet i povídat a jen sledovali dění na hřišti. Příhra, náhra, smeč. Vzrušení uprostřed hřiště se přeneslo na všechny nehrající kolem. Šlo o všechno. Dvě šestice hráčů freneticky pobíhaly v prostoru osmnáctkrát devět metrů. Hlídali jsme míč i jeden druhého a soustředěně jsme vyráželi proti každému balónu. Snaha vyhrát a úsilí o položení míče, stejně jako soupeřova znovuschopnost zabojovat, nás vybičovala na maximum a umocnila naši akceschopnost. Nevnímala jsem nic jiného, než míč ve vzduchu. V momentě, kdy na druhé straně saka letěl balón od nahrávačky ke smečařce, která čekala pár metrů ode mne, aby mohla vyletět do vzduchu a zaútočit, rozmáchla jsem se rukama k odrazu a se vztaženými pažemi jsem letěla vysoko k míči, abych mu mohla zabránit proniknout na naše území. Na setinu vteřiny jsme zůstaly s Páčkou viset ve vzduchu a rukama jsme mezi sebou nad sítí uvěznily volejbalovou merunu. Potom jsme dopadly na zem.

Na zem a na zadnici. Na antuku. Do ticha. Neměla jsem tušení, jakou cestu si nakonec míč zvolil, ale instinktivně jsem si prohlédla svoje i soupeřčiny nohy.

„Au,“ chytila si Páčka do rukou kotník a spěšně si začala rozvazovat botasku. Vyzula si botu a křivila obličej bolestí.

„Střídáme,“ zvolal do stále ještě tichého prostředí Bohdan, kapitán soupeřů, a pokynul Páčce rukou na znamení, aby vstala a opustila hřiště. Zatím jsem stihla zaregistrovat, že bod byl připsán protihráčům a závěr hry se tak tedy ještě více zdramatizoval.

„Vstávej,“ bagatelizoval, lépe řečeno ignoroval Páččin stav Bohdan, ale přesto začal očima hledat potencionálního náhradníka pro úspěšnou koncovku.

Páčka nedbala jeho ambicí a opatrně si stáhla ponožku. „Kotník je v hajzlu,“ zkonstatovala pragmaticky a sledovala svoji nohu.

„Můžeš vstát?“ šel jí na pomoc jako první Vašek a protrhl tak bariéru mlčení a strnulosti.

„Nevím,“ odpověděla Páčka a všem bylo jasné, že se něco děje. Dívka, která nikdy nemluvila ve větách jednoduchých, nýbrž v souvětích, se uchýlila k jednoslovné odpovědi.

„Pomůžu ti,“ prohlásil rezolutně Václav a spolu s Rendou jí pomohli stoupnout si na jednu nohu. Chytili ji v podpaží a všichni tři se odsunuli k lavičce.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se mě Zdeňka a já jsem přikývla. Asi ano. Já ano. Nic mě nebolelo.

Chvíli jsem těkala očima z jednoho hráče na druhého a skládala si předchozí vteřiny k sobě. Vyskočila jsem na blok, současně jsme se s Páčkou dotkly míče a sekundu jsme se o něj přetlačovaly. Potom jsme šly k zemi. Já jsem dopadla první, ona dopadla vzápětí. Bohužel na moji nohu. Svezla se po mé botě a obě dvě jsme skončily na zadku. Její kotník však tvrdé přistání na cizí končetině neustál.

„Já jo,“ odpověděla jsem a šla jsem k lavičce. Okolo Páčky se během chvilky utvořil chumel hráčů i okolo postávajících zvědavců. Vašek jí pohotově podával prášek proti bolesti a plastovou láhev s vodou. „Spolkni to,“ poručil jí a sledoval, jak se Páčka tváří.

„To je na sádru,“ prohlásil kdosi v davu.

„Na ortézu,“ opravil ho někdo jiný, zatímco já jsem se prodírala hloučkem k raněné.

„Promiň, je mi to líto. Nechtěla jsem,“ projevila jsem svoji účast a oči mi sklouzly k jejímu obnaženému kotníku. Překotně měnil svoji velikost i barvu.

„Já vím. Nemůžeš za to, páč já jsem doskočila na tebe,“ snažila se o úsměv, ale jejím rtům se nechtělo. Usmála jsem se já. Nebude to tak hrozné, uvědomila jsem si. Už zase mluví v souvětích.

„Vážení, tak jdeme. Musíme to dohrát,“ zavelel Rosťa a začal rozhánět okolostojící sportovce.

„Aňo, vystřídej mě,“ zakřičela jsem na naši kapitánku. „Hodím Páčku do špitálu.“

„A proč ty?“ zdálo se jí, že se mnou je šance na výhru o poznání pravděpodobnější než s někým jiným.

„Protože to tak cítím. Můžu za to já.“

„Nemůžeš,“ pokusila se namítnout chabě, ale bylo jasné, že set se dohraje se Simonou, která vzápětí znervózněla.

„Neboj, o nic nejde. Je to jenom hra,“ poplácala jsem ji po rameni. A jestli si to chceš ještě dneska užít, tak musíte tento set vyhrát,“ usmála jsem se a otočila jsem se zpět k Páčce.

„Bolí to moc?“ bylo mi jí líto.

„Není to tak hrozný, páč Vašek mi dal prášek a ten za chvíli zabere. To vydržím.“

„Pomůžete mi s ní do auta?“ obrátila jsem se na Vaška s Rendou a šla jsem si pro tašku.

„Jasně,“ odpověděli unisono a chtěli zvednout Páčku z lavičky.

„Ale já nikam nechci, páč si nemůžu dovolit…“ Vašek mrkl na Rendu a beze slov ji zvedli z lavičky. „Jde se,“ zavelel jeden z nich.

Nahmatala jsem ve své obří sportovní tašce klíče od auta a zamávala jsem na svoje družstvo, které právě nevybralo soupeřovo podání. Všichni účastníci byli celou událostí psychicky rozhození. Vypadá to, že o napětí ten den ještě nebude nouze.

*

„Myslela jsem, že dostaneš ortézu,“ zhodnotila jsem dlahu na Páččině noze a převzala jsem si ji od sestřičky. Opřela jsem se do vozíku a bylo mi jasné, že spoluhráččin úraz je dlouhodobějšího charakteru.

„Po týdnu mi to dají do sádry, páč se musí počkat, až se ztratí otok,“ potvrdila mi. „Do nechodící.“

„Moc se omlouvám, vážně jsem nechtěla,“ byla mi celá situace nepříjemná.

„To se mohlo stát každýmu, páč sportem k trvalé invaliditě, ne?“

„Nestraš. Tak horký to snad nebude.“

„To víš, že ne. Měsíc budu doma, vyčistím si hlavu a pak se v plné polní vrátím zpátky do práce,“ nenechala se vyvést z klidu Páčka a dokonce se i usmívala. „Tak nějak jsem si to v hlavě sesumírovala a přišla jsem k závěru, že měsíc volna až tak úplně k zahození není, páč i doma se za tu dobu dá stihnout spousta věcí.“

„Například?“

„Například přečíst knížky. Nebo si poslechnout dobrou hudbu, na kterou za normálních okolností nemám čas, páč jsem pořád v jednom kole.“

„No vidíš. A mám pro tebe ještě jednu dobrou zprávu,“ usmála jsem se i já. „Během čekání jsem volala na hřiště a hádej, kdo vyhrál?“

„Samozřejmě, že my. Páč jsme nejlepší.“

„Jak to víš?“ spadla mi trochu čelist a nad nosem se mi udělaly dvě malé vrásky.

„To přece vědí všichni,“ smála se rozpustile a v tu chvíli ji snad noha ani nebolela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kamilenky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.