Seven Letters from Paris

Copyright © Samantha Vérant, 2014

Translation © Sabina Čechová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-838-2

ISBN mobi 978-80-7462-842-9

Pro Jeana-Luka,

mého pohádkového prince, který mi otevřel srdce

a naučil mě, že láska není žádná věda.

Poznámka autorky

Toto je skutečný příběh. Neobsahuje žádné vymyšlené postavy nebo scény, ale změnila jsem jména některých osob v zájmu ochrany jejich soukromí a taky proto, aby mi někdo oknem do ložnice nehodil Molotovův koktejl. Rozhovory nejsou doslovně přepsané, ale zrekonstruované, jak nejlépe to šlo, za pomoci mé sloní paměti — díky bohu nejsou v této knize žádné testy z francouzské gramatiky. Některé události jsem zkrátila nebo úplně vypustila, protože zpomalovaly tok děje, nerozvíjely příběh nebo by čtenáře zahrnovaly nadbytkem informací. Odolala jsem pokušení zapsat se do Guinnessovy knihy rekordů coby autorka nejdelších literárních pamětí v historii a raději jsem se při psaní držela relevantních podrobností a faktů, které mě vedly na mé víc než rok trvající — a pořád pokračující — cestě za hlasem mého srdce. A vás, milí čtenáři, zvu, abyste se ke mně připojili.

Představte si to jako celý dlouhý den a celou dlouhou noc, sladkou a zářivou, a budete žasnout nad tím, jaké máte štěstí. Vždyť kolik lidí může říct, že si v srdci až do smrti nesou takovou vzpomínku?

Dorothy Parkerová: „The Lovely Leave“

Předmluva

Dnes večer vařím srdcem, je to vítězství sebevědomí nad strachem.

I když jsem vždycky byla kulinářská dobrodružka, která od dvanácti let experimentuje s recepty vytrženými ze stránek časopisů Bon Appétit a Gourmet, Jean-Luc a já většinou vaříme toto jídlo spolu — on obsluhuje sporák, já jsem horlivý kuchtík, který krájí a seká petržel, cibulku a česnek. Díky jeho nenásilnému vedení si teď už víc věřím, pokud jde o přípravu francouzských jídel. A trochou horka se nenechám vyhnat ze své vlastní kuchyně.

Konečně přišel čas, abych překonala strach z flambování — bez cizí pomoci.

Zápalka chytne na první škrtnutí, táhne se za ní proužek kouře. O krok ustoupím, natáhnu paži a pevnou rukou přiblížím hořící sirku k pastisu. Vyšlehne plamen a kuchyni prostoupí aroma anýzového likéru. Plameny přejdou v plamínky a já přestanu zadržovat dech. Moje technika ještě ale není bezchybná; k velké radosti mé kočky se jedna buclatá kreveta skutálí na podlahu. Bella se zvedne a skokem se vrhne na svou kořist. Možná nemám jistou ruku, ale mám tady jednoho velice spokojeného malého pantera.

Nastavím minutky, otočím knoflík hořáku na minimum, aby se chuť pastisu ještě trochu víc propojila s krevetami. Jean-Luc už venku prostřel a já vyjdu na zahradu a přidám se k němu. „Víno?“ zeptá se.

Přikývnu a postavím si židli na doslech od kuchyně; kochám se přitom pohledem na manželův krásný profil, pěstěné kotlety a ostře řezanou bradu, on otvírá láhev Cabernet d’Anjou.

Přitahuje mě stejně jako při našem prvním setkání před dvaceti lety.

Zrovna když si chceme přiťuknout, cinknou v kuchyni minutky. Než se stačím pohnout, řekne Jean-Luc: „Nikam nechoď.“ Vyskočí ze židle a vběhne do domu. O pár vteřin později se vrátí a položí mi na talíř lesklou černou papírovou taštičku. Stačím přečíst název klenotnictví: 18k, Montres et Bijoux.

Brada mi klesne. „Ale vždyť jsi mi neměl nic dávat…“

„Chtěl jsem.“ Pokrčí rameny a odfoukne tak, jak to dokážou jen Francouzi.

„Ale ty krevety…“

„Chvilku počkají. Vypnul jsem hořák.“ Přistrčí mi taštičku. „Ouvre-le.“

Nemusí svá slova překládat. Zavrtím hlavou a z růžového balicího papíru vyndám náramek v saténem vyložené krabičce. Uzávěr je malý, ale Jean-Luc ho zvládne otevřít za pár vteřin. Navlékne mi řetízek na zápěstí, na něm se třpytí ametystové srdíčko a jeho vybroušené plošky odrážejí plamínky svíček. V tom mihotavém světle to vypadá, skoro jako by srdce tepalo. Najednou prožívám okamžik naprosté jasnozřivosti. Pohlédnu na nebe plné hvězd, pak se podívám Jeanu-Lukovi do očí a snažím se popadnout dech. Dokážu jen zašeptat: „Díky.“

Jean-Luc mě bere za ruku. „Sam, ty mi nikdy nemusíš děkovat.“

Ale musím.

Před třemi lety, když jsem odešla z manželství bez lásky, zbankrotovala jsem, živila jsem se venčením psů a přestěhovala jsem se zpátky k rodičům do Jižní Kalifornie, měla jsem pocit, že horší už to být nemůže. Ale potom jsem ve slabé chvilce sedla k počítači a rozhodla jsem se přes internet najít Jeana-Luka a oživit náš desítky let starý neukončený vztah. Dnes slavíme druhé výročí naší svatby.

Toto je příběh o tom, jak jsem restartovala svůj život.

Sedm dopisů

Nevěděla jsem, jak to ztroskotání přežiju.

Celopodnikové propouštění se týkalo i mě, a stala jsem se nezaměstnanou uměleckou ředitelkou v Chicagu. Nové možnosti zaměstnání — ať už na volné noze, nebo jinak — nebyly v dohledu. Velký zlý vlk dluhu na kreditní kartě mi dýchal za krk a odfoukl jakoukoli možnost finanční svobody. Zloba a zášť si vybraly svou daň v našem zpočátku šťastném manželství. Už osm let jsem se dělila o postel v ložnici pro hosty se svým psem Ikem. Nebylo divu, že jsme s mým manželem Chrisem neměli děti, kromě toho našeho chlupatého „náhradního dítěte“.

Blížily se moje čtyřicáté narozeniny a já jsem netušila, kterým směrem se dát, když se zdálo, že všechny cesty vedou přímo ke dnu. A tak jsem se večer šestého května 2009 setkala s jedinou osobou, která by mě, jak jsem alespoň doufala, dokázala navést správným směrem, nebo mě přinejmenším mohla vytáhnout z deprese.

Tracey půl hodiny poslouchala mé stížnosti a skuhrání. Potom se jí na rtech objevil šibalský úsměv. Vzala z baru láhev pinot noir a dolila nám sklenice až po okraj. Než se víno stačilo rozlít, popadla jsem svou sklenku a podezíravě jsem se na ni zadívala. Už víc než pětadvacet let jsme byly nejlepší kamarádky, a tak mi bylo jasné, že má něco za lubem — Tracey je velká intrikánka. „Tak to vyklop.“

„Devatenáct set osmdesát devět. Před dvaceti lety. Paříž.“

A najednou se tón naší konverzace změnil z „ach, já nešťastná“ na „cítím se skvěle“. Ve vzpomínkách jsme se přenesly do minulosti a znovu prožívaly každý báječný okamžik. Vypadaly jsme jako dvě ženy středního věku z té legendární reklamy z osmdesátých let, které nad šálkem kávy vzpomínají na svůj výlet do Paříže. Jedna z nich řekla: „Byla jsem zamilovaná do toho číšníka,“ a obě si se smíchem povzdechly. „Jean-Luc.“

Ale naše pařížské dobrodružství v roce 1989 bylo víc než jen reklama na kávu; bylo to nejúžasnější a nejbláznivější dobrodružství, jaké jsme kdy zažily. La vie en rose, Paříž nás naprosto okouzlila. Nejen její dechberoucí architektura, kultura a umění, ale v jejích ulicích jsme se obě zamilovaly. Ale můj Jean-Luc nebyl číšník; byl to sexy vědec, který se zabýval kosmickým výzkumem a díky tomu mluvil skoro dokonale anglicky. A nesmíme zapomenout ani na Patricka, jeho stejně pohledného kamaráda.

Dodnes jsem vděčná, že jsme se s Tracey nezamilovaly do stejného muže.

Tracey se ke mně naklonila a se zábleskem v očích zašeptala: „Máš ještě jeho dopisy?“

Dobře věděla, že je mám. „Jsou uložené v nějaké bedně. Proč?“

„Protože založíme blog s názvem Nejkrásnější milostné dopisy na světě. Lidi nám budou posílat dopisy a my je porovnáme s těmi jeho a pak je přijmeme, nebo odmítneme. On nastaví laťku.“

Zaujalo mě to, byla by to trocha rozptýlení v mém zpackaném životě.

Dopily jsme láhev vína a probraly jsme různé možnosti týkající se blogu. Souhlasila jsem, že se nad tím pořádně zamyslím, ale nesdílela jsem zcela Traceyino nadšení. Umístěním Jean-Lukových dopisů na internet a jejich porovnáváním s ostatními bych snížila jejich cenu. Nebyla jsem s tím mužem ve spojení dvacet let. Co kdyby na náš „milostný blog“ náhodou narazil a poznal svoje slova? Nebylo by to trochu ponižující? A rozhodně jsem neměla v úmyslu ponížit sebe. Potřebovala jsem najít ty dopisy, pořádně si je pročíst a rozhodnout se. Bylo po půlnoci a byla jsem úplně hotová. Tracey to nejspíš uhodla z toho, jak jsem poklepávala prsty na skleničku.

„Chceš odvézt domů?“ zeptala se.

„Ne, procházka mi jen prospěje.“

„Jak chceš…“

„Fakt, je mi fajn.“

„Přemýšlej o tom blogu, Sam.“ Tracey dopila svou sklenku, pevně mě objala a pak protančila restaurací a prozpěvovala si: „Blog je báječná věc. Jó blog, bejby. Čáááu.“

Nechala jsem svou nejlepší kamarádku, aby parodovala naši oblíbenou skupinu. Chtěla mě rozesmát. Ne úplně jistým krokem jsem vyšla z restaurace a spěchala jsem domů pevně rozhodnutá, že nalezení Jean-Lukových dopisů je priorita numero uno.

Pustila jsem se do toho s velkým odhodláním. Skoro jsem přišla o život při vytahování první bedny z komory. Spadla na zem s hlasitým žuchnutím a těsně minula mou hlavu. Naštěstí byl manžel na služební cestě, a tak rámus nevyrušil nikoho kromě sousedů pod námi a mého psa. Ten se zvědavě přišoural do předsíně a dýchal mi za krk. Nevadí. Jednou rukou jsem mu hladila sametové uši a druhou jsem otevřela bednu. Alba s fotkami. Modelkovské fotky z dětství. Náhodné vzpomínky na minulost.

O šest beden později jsem pořád ještě nic nenašla a při pohledu na krabice poházené po zemi jsem se to chystala vzdát. Sedm. To je přesně počet dopisů, které jsem od Jeana-Luka dostala. Musí to být nějaké znamení.

Ale byla jsem si jistá, že mě čeká zklamání.

Na první pohled nevypadala sedmá bedna moc slibně — byla plná spisů, daňových přiznání a starých stvrzenek. Ale pak jsem zadržela dech, odstranila jsem pár pořadačů a aleluja, moje pátrání bylo korunováno úspěchem ve formě bleděmodré plastové složky plné starých dopisů. Opatrně jsem vyndala Jean-Lukovy dopisy a zblízka jsem si je prohlížela. Byly tak zachovalé, jako by byly napsány teprve včera, i když od doby jejich vzniku už uplynula spousta včerejšků. Všechny dopisy byly napsány na krásném krémovém ručním papíře černým inkoustem. Ve srovnání s mým škrabopisem byl Jean-Lukův rukopis poetický, přímo umělecký. Poskládala jsem dopisy ve správném pořadí, uvelebila jsem se na gauči a dala jsem se do čtení:

Dopis číslo jedna

Paříž, 28. července 1989

Má sladká Samantho,

opravdu nevím, jak začít tento první dopis, ne proto, že bych neměl co říct, ale spíš proto, že bych chtěl na tyto stránky napsat tolik věcí a nevím, čím mám začít. Nemám po ruce žádný slovník, abych mohl psát dokonalou shakespearovskou angličtinou, tak omluv chyby, jichž jsem se dopustil a určitě ještě dopustím.

Prosím, nemysli si, že je pro mě jednoduché vyjádřit své city v dopise, ale když člověku pro někoho bije srdce, myslím, že je lepší to neskrývat. Možná si pomyslíš, že své pocity dávám najevo moc rychle. Možná by si to pomyslela spousta lidí, ale mně je jedno, jak žijí jiní, protože dělám to, co je potřeba, abych ti ukázal, jaký jsem. Nikdo před tebou nedokázal v tak krátké době otevřít mé srdce, ale s tebou se všechny moje zábrany roztříštily na tisíc kusů.

Sam, vím, že pro nás bude obtížné udržet si silný vztah, ale v životě jsem se naučil, že „kdo chce, ten může“, a věřím tomu. Našel jsem v tobě laskavou dívku s tolika vlastnostmi, které dokážou muže učinit šťastným. Líbí se mi, jak jsi zábavná, bláznivá, nadšená uměním, ale nejvíc se mi líbí, když tě mám vedle sebe. Chybí mi tvůj hlas. Pořád mi v hlavě zní jako zpěv šťastného ptáčka. Rozzářila jsi mi v hlavě tisíc sluncí… jako víla. Děkuji ti za čas, který jsme strávili spolu, naplněný něhou a radostí.

Bylo by to neštěstí, kdyby vášeň mezi námi skončila. A já jsem člověk, který bez vášně nedokáže žít. Je to podstata mého bytí, to nejlepší, co dokážeme. Cítil jsem to ten večer v restauraci — nevyslovené spojení. Musel jsem ti to sdělit, jinak bych zklamal sám sebe, kdybych neznal výsledek. Kvůli té vášni se budu snažit, abych ji zachránil. Opravdu s tebou chci prožít něco výjimečného.

Když z nádraží odjížděl tvůj vlak, nezeptal jsem se tě, kde budete v Nice bydlet. Byl jsem blázen — blázen do tebe, samozřejmě. Mohl jsem se k vám na víkend připojit. Měl jsem hlavu v oblacích a dnes, celý den, jsem na sebe byl naštvaný, že jsem byl tak hloupý. Řekla jsi mi, abych jel s vámi, ale já jsem nepomyslel na víkend. To bych pro tebe určitě udělal, Sam.

Opravdu bych si přál, aby náš příběh byl skvělý — zároveň romantický (ano!) a erotický (hmmm!). Chtěl jsem ti dát tolik potěšení/rozkoše, abys na mě nikdy nezapomněla, a jsem trochu frustrovaný, že jsem to neudělal. Ale pořád jsi pro mě krásná dívka, na které mi hodně záleží. Máme toho tolik společného — intelektuálně i fyzicky —, a přitom je tak těžké najít obojí u jediné osoby. Když už ji potkáš, nechceš ji nechat odejít. Opravdu chci být s tebou, i když je to komplikované. Musíme spolu jít dál — ruku v ruce, srdce se srdcem, tělo na těle.

Nedokážu tenhle dopis dokončit. Je to bláznivé. Já jsem taky blázen!

Jean-Lukova slova byla jako afrodiziakum, potrava pro člověka hladovějícího po lásce. Číst je bylo lepší než se ládovat čokoládou a já jsem je nenasytně hltala, každá stránka mi připadala krásnější, poetičtější a romantičtější než předchozí. Jeho slova byla vytříbená, plná vášně a slibů. Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce. Rozhodně jsem potřebovala takhle nastartovat.

Obdivovala jsem jeho odvahu. Nikdy jsem nebyla typ člověka, který vyjadřuje své city. Ne jako on. A bože, co bych za to v téhle chvíli dala, kdybych měla v životě třeba jen trošičku vášně. Ale seděla jsem doma na gauči a ptala se sama sebe, co se stalo a kdy to s mými životními sny začalo jít z kopce. Neměla jsem nic — jen dluhy a mrtvé manželství, provinilost a strach. Kde je moje všechno? Držela jsem v ruce Jean-Lukovy dopisy.

Pokud jde o Traceyin nápad použít tyto dopisy jako nějaký milostný barometr, dalo by se říct, že mu narostla křídla a vyletěl oknem. Zmocnily se mě intenzivní pocity viny a lítosti. V roce 1989 mi Jean-Luc napsal sedm nádherných dopisů ve snaze udržet jiskru, která mezi námi přeskočila.

A já jsem mu nikdy neodepsala.

Ani slovo.

Pas un mot.

Duchové minulosti

Panebože, co jsem to byla za pitomce. Jean-Lukovy dopisy prošpikované vášní mě hřály u srdce ještě po dvaceti letech. Tak proč jsem mu tehdy neodepsala? Musela jsem to zjistit. Představovala jsem si, že když prozkoumám svoji minulost, možná dokážu poznat budoucnost — protože jsem nechtěla prožít zbytek života v manželství bez vášně nebo se stát zapšklou studenou starou pannou. Pokud byl někdy vhodný čas na to, abych úplně změnila svůj život, bylo to teď.

Odsunula jsem Jean-Lukovy dopisy stranou, vyskočila jsem a rozsvítila jsem všechna světla v bytě. Ike zvedl s podrážděným výrazem svou velkou hlavu. Moje chlupaté dítě s šedivějícím čenichem se pomalu protáhlo a slezlo z pohovky. Hodilo po mně ještě jedním významným pohledem a odťapkalo do předsíně. Pak se ozvalo zavrzání, jak vyskočil na postel v pokoji pro hosty — na naši postel od té doby, co jsem se vystěhovala z pokoje, ve kterém jsem spávala s Chrisem.

Seděla jsem na gauči a v hlavě se mi rojily myšlenky: proč by si vdaná žena schovávala tolik dopisů, které pro ni údajně nic neznamenaly? Opravdu mi tolik záleželo na tom, co si o mně myslí opačné pohlaví? Potřebovala jsem si uchovat důkaz, že mě měl někdo rád? Jakoby v odpověď na tuto otázku spadla na zem pohlednice. Zvedla jsem ji. Ruce se mi roztřásly znechucením a zklamáním. Byla od mého biologického otce, Chucka.

Bláznivý chlápek s modrýma očima a tmavými kudrnatými vlasy stojí před legračním obrovským dortem pod nápisem Happy Birthday a u hlavy si drží pistoli. Kolem něho u stolu sedí hosté v přehnaných posmrtných pózách s vyplazenými jazyky a vyvrácenýma očima. Na pohlednici napsal Chuck banální pozdrav zakončený slovy „Tohle je přání k narozeninám, které jsem pro tebe vyrobil. S láskou.“

Zaručeně to bylo lepší než pohlednice, kterou mi poslal o pár let později a na které byla žena v baloňáku, pod nímž měla jen krajkové prádlo; text pod obrázkem říkal „Zahraj si s tím znovu, Same“.

Zasunula jsem obě pohlednice do složky až úplně dolů a přemýšlela jsem, jestli je nemám vyhodit. Abych řekla pravdu, nebyla jsem si teď jistá ničím.

Můj manžel mě vždycky obviňoval, že kvůli Chuckovi (já jsem mu říkala „Mother Chucker“) trpím „syndromem opuštěného dítěte“. Stačí, když řeknu, že jsem ke svému biologickému otci vždycky cítila silný odpor. Ale to by cítil každý příčetný člověk. Po roce a půl manželství opustil mou matku a mě kvůli jiné ženě. Ukradl auto. Odjel směrem k zapadajícímu kalifornskému slunci. Nechal dveře našeho bytu otevřené, takže nám utekly kočky. Dokonce nenechal ani vzkaz. Mně bylo šest měsíců, měla jsem žloutenku a průjem. Mé matce bylo jednadvacet a strachovala se o svoji budoucnost. A ještě ke všemu nás odepsala i Chuckova rodina a ukončila veškerou korespondenci.

Ale život mé matky a můj šel dál — a byl mnohem lepší. Když mi bylo šest, vzala si Tonyho, muže, kterého hrdě nazývám svým tátou. Jako předčasně vyspělé pětileté dítě jsem zřejmě sehrála malou roli v jeho rozhodnutí se s matkou oženit, když jsem se na něho podívala vykulenýma modrýma očima a zeptala jsem se: „Budeš můj tatínek?“ Moje matka tu otázku nepoložila. Udělala jsem to sama — holčička, která chtěla uzavřít svůj rodinný kruh.

Tony můj návrh přijal a o rok později se s mámou oženil. Na jejich svatbě jsem měla natočené vlasy po vzoru Shirley Templeové. Náš život byl skvělý, ne, přímo fantastický, přinejmenším pro mě. Chuck nebyl nikde poblíž, aby mohl zamítnout soudní rozhodnutí, a když mi bylo deset, můj táta mě formálně adoptoval.

Dva měsíce po mé adopci porodila matka mou sestřičku Jessiku. Díky knize Jak jsem přišla na svět jsem toho už o životě věděla dost a věcně jsem prohlásila: „Táta ji bude mít radši než mě. Ona je jeho opravdové miminko. Já ne.“

A pak jsem se rozplakala.

Táta s mámou se ke mně posadili a vysvětlili mi, že i když mě táta přímo nezplodil (kýchnutím, jak popisovala knížka), neznamená to, že bych nebyla jeho skutečná dcera. Láska nepřichází jen skrze DNA. Sice jsem pořád ještě žárlila na to, kolik pozornosti miminku věnují, ale na nějakou dobu byl problém vyřešen. Zapomněla jsem na adopci a na své staré příjmení. Byla jsem Plattová a byla jsem na to hrdá.

Až do dne, který mi připomněl, že jsem se jako Plattová rozhodně nenarodila.

Což mě přivádí zpátky k Chuckovi.

Poprvé se mnou tenhle povalečský rádoby táta navázal kontakt, když mi bylo dvanáct — přesně v době, kdy jsem bojovala s pubertou a měla jsem pocit, že nikam nezapadám. Jako kdyby už tak nebyl život dost složitý. Jeho přání seznámit se se mnou samozřejmě mou matku rozčililo, ale dala mi na vybranou, jestli s ním chci mluvit, nebo ne. Byla jsem zvědavá na své kořeny a doufala jsem, že dostanu odpovědi na některé otázky. Jako třeba „proč“? Proč opustil mou krásnou maminku? A mě? Ale byla jsem moc nervózní na to, abych se zeptala.

Brzy po prvním telefonátu dorazily dárky — červený semišový kabát od Sakse a diamantové náušnice. Jako kdyby to mohlo vynahradit skutečnost, že nikdy neplatil výživné. V osmé třídě jsem jednu náušnici ztratila. Závistivá spolužačka mi zničila kabát, počmárala ho na zádech modrým fixem a nedalo se to vyčistit.

Po tomto úvodním kontaktu jsem Chuckovi poslala pár svých fotografií. Oplátkou mi poslal svou fotku, jak v plavkách s leopardím potiskem jede na kolečkových bruslích po molu v Santa Monice. A pak, stejně rychle, jako vbruslil do mého života, zase odbruslil pryč, což je důkaz, že leopardům se prostě nedá věřit — zejména ne těm, kteří nosí plavky.

Uplynula spousta let, než mi Chuck znovu zavolal. Nějak se mu podařilo vystopovat mě na Syrakuskou univerzitu léto předtím, než se moje rodina přestěhovala kvůli tátově práci do Londýna, a zeptal se mě, jestli něco nepotřebuji. Ano, odpověděla jsem. Pověděla jsem mu o svých plánech procestovat Evropu a o tom, že budu celé léto pracovat jako servírka, abych si na ten výlet vydělala. Zeptala jsem se ho, jestli by mi nepřispěl dvěma sty dolary na cestovní výlohy.

„To není problém,“ řekl. „Posílám ti šek.“

Celé týdny jsem číhala na příchod pošťáka a pokaždé to dopadlo stejně. Pošťák sledoval, jak se mé očekávání mění v bolestné zklamání. Přešlápl z nohy na nohu. Snažila jsem se z jeho tváře vyčíst odpověď. Jeho hlas zněl vždycky tak omluvně, jako by byla jeho chyba, že přináší špatné zprávy. Šek nikdy nedorazil a Chuck znovu zmizel z mého života.

Přísahala jsem si, že ho odepíšu.

Ale neudělala jsem to.

Jelikož jsem optimistka, nebo jsem možná ten typ, co se vrátí pro další dávku bolesti a potrestání, dala jsem Chuckovi ještě jednu šanci, když jsme se s rodinou přistěhovali z Londýna do Newport Beach. Bez ohledu na to, co jsem k němu cítila, nedokázala jsem ovládnout svou zvědavost. Chuck od nás bydlel jen hodinu cesty. Vypadalo to, že nadešel správný čas. Bylo mi jednadvacet, byla jsem teoreticky dospělá a něco mě nutilo setkat se s tím mužem tváří v tvář. Tak jsem udělala to, co by udělala každá americká dívka. Zavolala jsem mu.

Kupodivu zvedl telefon. Zeptala jsem se ho, jestli by se mnou šel na oběd. Přijal mé pozvání a dohodli jsme si sraz v jedné módní restauraci. Přiměla jsem matku, aby to držela v tajnosti, protože jsem nechtěla rozrušit svého otce, muže, který mě vychoval. Bylo to tajné setkání. Příští den jsem jela dvě hodiny po pekelné silnici 450, pak po desítce a po Pacifické dálnici. Byla jsem nervózní z toho, že se setkám s mužem, který je napůl zodpovědný za mé zplození. K mému překvapení stál před restaurací. Nevykašlal se na to.

U oběda mluvil a mluvil — většinou o sobě — a já jsem ho zatím sledovala jako nějakou bizarní atrakci v obludáriu a snažila jsem se vypozorovat, jestli máme něco společného. Stejně jako já měl modré oči, ale tmavší, bez příměsi zelené a bez zlatých skvrn kolem panenek. Měl tmavé vlasy, kudrnaté, skoro černé, a i jeho pleť byla tmavší. Ale nejhorší na něm byl jeho úsměv. Z radosti v jeho očích se mi dělalo špatně. Kdo je ten člověk, který sedí proti mně u stolu?

A pak udělal Chuck něco nepředstavitelného. Tahal mě po celé restauraci a představoval mě lidem jako svoji dceru. Polkla jsem hořkou slinu a zdálo se mi, že se každou chvíli pozvracím. Ten chlap byl pro mě úplný cizinec. Po odchodu z restaurace už jsem s ním nikdy nemluvila.

Dostala jsem svou odpověď. Netušila jsem, jak Chuck ovlivní spoustu špatných rozhodnutí, která v budoucnosti udělám ohledně opačného pohlaví. Vytvořila jsem si vzorec: šla jsem po mužích, kteří mě nechtěli, zavrhovala jsem ty, kteří mě chtěli. Pokud jsem se někomu líbila, muselo s ním být něco v nepořádku. Konec konců mě můj biologický otec nechal na holičkách.

Sejde z očí, sejde z mysli. Než mi pařížská romance s Jeanem-Lukem stačila zlomit srdce, vrátila jsem se ke studiu na Syrakuské univerzitě a už jsem o sobě nedala vědět. Neodepsala jsem Jeanu-Lukovi, protože se mi líbil. Což bylo podle mě naprosto logické — žádné riziko, žádné zklamání. Místo toho, abych to riskla, vyhnula jsem se jakékoli intimitě.

Teď, po dvaceti letech, jsem doufala, že ještě není pozdě ten koloběh zastavit. Měla jsem takový strach se zamilovat, že jsem to vlastně nikdy neudělala.

Protože jsem neměla co ztratit, rozhodla jsem se.

Omluvím se Jeanu-Lukovi.

Dopis číslo dvě

Paříž, 30. července 1989

Má paní, sladká Samantho,

tvé francouzské vzpomínky tě velice postrádají. Všechno ve mně tě postrádá. Tolik s tebou chci trávit čas, snad nás tento dopis spojí dohromady. Stojím před tímto papírem, jako bych stál před tebou — mluvím na tebe, ale bohužel se tě nemůžu dotknout ani tě políbit. Pokaždé, když odcházím z bytu, říkám si, jestli mi nevoláš z Nice a já se nemůžu dostat k telefonu. Je to dost nepříjemný pocit.

Kdybys tady zůstala, na pár dní, mohl bych ti ukázat nádherné francouzské zámky a Normandii — památku na tvé krajany, kteří před čtyřiceti pěti lety přijeli, aby je zabili na plážích. Byl bych ti rád ukázal Paříž a Francii francouzskýma očima, abys pochopila náš způsob života. Chci, abys skrze Francii poznala mě. Život každého Francouze je pevně spjatý s historií jeho národa.

Sam, cítím se jako kluk, který píše své první dívce. V životě jsem poznal hodně dívek, ale málo z nich jsem si opravdu oblíbil, nebo dokonce zamiloval. Nemysli si, že mám (jak říkáme ve Francii) „srdce z cukru“ — že se zamiluji do každé, kterou potkám. To opravdu není můj způsob života. Ale je tak skvělé, když ti na někom záleží, když sdílíte myšlenky, když žiješ pro toho druhého. Život je úžasný.

Někdy nám zvláštní věci změní život silou hurikánu. Nevíš jak nebo proč, ale stane se to. Rád píšu, když cítím, jak mi při každém slově buší srdce.

Jsem chlapec od moře, zahřívaný sluncem v Provence, ale tvoje teplo je silnější a vaří se mi z něho krev v každé části těla. Můj mozek, obvykle chladný, je tak rozpálený, že ho nepoznávám. Jsi čarodějka, která utekla ze Salemu, že?

Samantho, věř mi, myslel jsem vážně, když jsem ti řekl, že se s tebou cítím moc dobře, milovaný ve tvé náruči. Tvoje něžnost ke mně mi ukázala, že jsme v souladu.

Naše dobrodružství není o setkání turistky s cizincem v cizím městě. To nebyl můj cíl. Ty jsi Sam, kterou mám rád. Doufám, že sdílíš moje pocity. Chci se ztratit ve tvých modrých očích na hodně, hodně dlouho.

Avec amour et désir.

Jean-Luc

Milostný blog

Ne, opravdu jsem si nepředstavovala, že by po mně Jean-Luc celé ty roky truchlil, posedával v nějakém pařížském bytě a vzdychal: „Ach, Samantho, zlomila jsi mi srdce! Už nikdy nebudu milovat žádnou jinou ženu. Proč jen jsi mi neodepsala? Proč? Proč? Proč?“

Především, i kdyby ta slova vyslovil, bylo by to ve francouzštině. Za druhé, nejspíš si mě už ani nepamatuje. Za třetí, jsem si docela jistá, že je hráč — koneckonců, byl to atraktivní, výřečný Francouz. Upřímně řečeno, mohl napsat spoustu takových dopisů i jiným ženám.

Moje rozhodnutí to nezměnilo.

Tím, že se mu omluvím, se vyrovnám s tím, čeho ve své minulosti lituji — bude to něco jako léčebný program pro emocionálně postižené osoby. První bod programu: Vypátrat ho.

Sedla jsem si s notebookem k jídelnímu stolu, otevřela jsem prohlížeč a zadala jeho jméno a zaměstnání. Samozřejmě jsem si nebyla jistá, jestli se jeho zaměstnání opravdu označuje „raketový vědec“, ale byl to alespoň nějaký začátek.

Zadržela jsem dech a…

Objevilo se dvaačtyřicet tisíc výsledků — a první na řadě byl Jean-Luc Picard. Opravdu se nepovažuji za odbornici na Star Trek, ale vím jistě, že můj Jean-Luc nebyl kapitán vesmírné lodi Enterprise. Kdyby na sobě měl upnutou vínově-černou kombinézu, když jsem ho tehdy v Paříži potkala, náš vztah by se vyvíjel úplně jinak… vůbec k ničemu by nedošlo. Ale tento prvotní neúspěch mě neodradil. Kolik francouzských vědců s jeho jménem může existovat?

Lépe řečeno s jeho příjmením.

Pomocí malého triku, který jsem se naučila, jsem našla na internetu celé jeho jméno jako citát. Znovu jsem klikla na tlačítko Hledat. Tentokrát to bylo mnohem slibnější, jen osmatřicet výsledků. Všechny jsem prošla, včetně dizertační práce ve formátu PDF týkající se leteckého průmyslu. Co má znamenat hypersonický entalpický projekt? Vstupovat a vystupovat z atmosféry Marsu? Možná jsem nerozuměla ani slovu z toho, co jsem si přečetla, ale jako moderní Mata Hari jsem nakonec svého raketového vědce vystopovala.

Když pomineme moje omezené chápání toho, čím si vydělává na živobytí, ocitla jsem se teď před další hádankou. Nemohla jsem mu prostě poslat jen tak nějaký nezávazný vzkaz. Co bych mu napsala? „Drahý Jeane-Luku, možná si na mě už nepamatuješ, ale já jsem ta lehce neurotická žena, kterou jsi potkal před dvaceti lety v Paříži. Napsal jsi mi sedm krásných milostných dopisů. Nikdy jsem ti neodepsala. Jen jsem se chtěla omluvit. Promiň, problém nebyl v tobě, ale ve mně. Doufám, že se máš dobře, Samantha.“

Ne, to rozhodně ne.

Když vezmu v úvahu, jaké měla má odpověď zpoždění, potřebovala jsem něco víc, něco zvláštního, možná dokonce trochu poetického. Traceyin nápad s milostným blogem začínal vypadat dobře, s určitým — a opravdu myslím velkým — vylepšením. Myšlenky se mi řítily hlavou s takovou silou, že to připomínalo býčí běh v Pamploně. Zavolala jsem Tracey, abych jí sdělila, jak jsem se rozhodla upravit její nápad za milion dolarů.

„Přemýšlela jsem dnes o Jean-Lukových dopisech,“ začala jsem. „A v žádném případě je nevystavím na internet, abychom je mohly srovnávat s jinými.“ Nesdělovala jsem tu novinku zrovna jemně, ale přinejmenším jsem šla rychle k věci. „Trace, napadlo mě něco trochu jiného.“ Hlas se mi třásl vzrušením. „Ten tvůj nápad s blogem nebyl špatný. Vlastně mě inspiroval.“ Popadla jsem dech. „Napíšu sedmidílný blog, aby to odpovídalo počtu dopisů, které mi poslal, budou to vzpomínky na náš pobyt v Paříži. Potom pošlu odkaz Jeanu-Lukovi společně s opožděnou omluvou.“

Napůl jsem očekávala, že začne nahlas prozpěvovat píseň „Už je pozdě na omluvy“, aby to trochu zdramatizovala. Neudělala to. „Jsem tak ráda, že se do něčeho pouštíš. Vlastně jsem to s tím blogem vymyslela jen proto, aby tě to trochu nakoplo.“ Odmlčela se. „Potřebovalas pořádný kopanec.“

Bez ohledu na její skutečné záměry její plán vyšel. Najednou jsem nedokázala myslet na nic jiného než na Jeana-Luka a jeho dopisy. Vzpomínky mě naplňovaly čirým štěstím a potřebovala jsem ještě víc. „Prosím tě, najdi fotky z našeho výletu,“ žadonila jsem. „Nemůžu se dočkat, až je uvidím.“

„Když neuvidíš ty fotky, nic se ti nestane, ale tím, že zůstáváš v tom hrozném manželství, se zabíjíš. Kdy Chrise konečně opustíš?“

A to jsem si vždycky myslela, že jsem ten typ „dokud nás smrt nerozdělí“. „Až přijde ten správný čas.“

„Ten nepřijde nikdy.“

„Je tak těžké odejít. Zůstat je jednodušší. Má sebejistota je v háji.“

„Nedramatizuj to tolik,“ řekla. „Přestaň se vymlouvat.“

Ani jsem si nevšimla, že se z mé nejlepší kamarádky stala odbornice na mezilidské vztahy.

Večer, než jsem si šla lehnout, zavolal můj manžel. Pár minut jsme se bavili. Nic mimořádného. Vykládal mi o své cestě. Můj hlas zněl vesele, ale v myšlenkách jsem byla jinde. Řekl, že mu chybím. Uvidíme se za pár dní. Oproti svému zvyku jsem odpověděla, že ho taky postrádám a nemůžu se dočkat, až se setkáme. Dolehl na mě provinilý pocit. Vůbec mi nechyběl.

Ani trochu.

Zpočátku mě na manželovi přitahoval jeho podnikatelský duch, nasazení a odhodlání, jeho svérázný smysl pro humor. Měl pěkný dům v severní části Chicaga s nádhernou zahradou a krásnou magnolií. Já jsem tehdy byla sedmadvacetiletá optimistka a myslela jsem si, že si dokážeme vybudovat společnou budoucnost. Prvních pár let jsme byli klasický „šťastný pár“, pořádali jsme večírky, chodili jsme do společnosti a jezdili na báječné výlety. Ale po několika nepodařených obchodech se všechno změnilo. Začal nás srovnávat s jinými dvojicemi, mými nebo jeho přáteli, kteří měli větší domy, vydělávali víc peněz, měli děti. Rozhodla jsem se spávat v pokoji pro hosty se svým psem a zdůvodňovala jsem to tím, že můj manžel chrápe jako cirkulárka. Za zavřenými dveřmi se fasáda šťastného páru rozpadla a nakonec z ní zbyl jen vztek (na jeho straně) a odpor (na mojí).

Zavěsili jsme. Pustila jsem se do svého blogu a napsala jsem první příspěvek. Ve svém současném životě jsem neměla žádnou vášeň, ale mohla jsem alespoň ve vzpomínkách znovu prožít svou „slavnou“ minulost. Nechala jsem se unést svým pařížským dobrodružstvím, po prvním příspěvku následoval druhý, mé prsty začaly žít vlastním životem. Zavolala jsem své sestře a dala jí adresu na svůj blog. E-mailem jsem upozornila i pár přátel.

„Proč jsi mi o Jeanu-Lukovi nikdy neřekla?“ ptala se mě rozrušeně druhý den ráno po telefonu moje sestra Jessica.

„Jessie, tehdy jsme si přece spolu o těchhle věcech nevykládaly. Osmileté holčičky nejsou zrovna ideální vztahové poradkyně.“

Odfrkla. „Tak proto ses mi nikdy nesvěřila?“

„Nejspíš. Ale doba se změnila.“

Skutečně, když na to přijde, není až takový rozdíl mezi devětatřicetiletou a osmadvacetiletou, hlavně když je ta první trochu bláznivější než ta druhá. Zatímco já jsem byla rozhodně dcerou své matky, Jessica zdědila pragmatičtější povahu po tátovi. A náš věkový rozdíl už nehrál tak důležitou roli jako dřív, už i ona získala nějaké životní zkušenosti.

„Chci si ty dopisy přečíst,“ prohlásila Jessica. Nebyla to prosba, ale požadavek. „Naskenuj je a pošli mi je e-mailem.“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože je lepší, když si je přečteš přímo.“

Povzdechla si. „Fajn. Stejně jsem se chtěla už brzy zastavit.“

Jessica mě nepustila od telefonu, dokud jsem jí neslíbila, že budu v psaní pokračovat. O pár minut později jsem si prohlédla komentáře na svém blogu a všichni se shodli. Tento příběh byl lahodný čokoládový bonbon plněný krémem. Zjistila jsem, že toužím po Jean-Lukových slovech, byla to sladká závislost, která zakrývala hořkou touhu po rozvodu s Chrisem.

Vylíčila jsem naše první setkání v pařížské kavárničce, kde jsme se setkali očima přes celou místnost, v naději, že ta připomínka minulosti oživí Jean-Lukovy vzpomínky, a modlila jsem se, aby si pamatoval na naše první společně strávené chvíle. Trochu těžší bylo napsat mu e-mail. Trvalo mi čtyři dny, nespočet pokusů a desítky telefonních hovorů s Tracey, než jsem dokázala napsat omluvu, která by nezněla tak trochu bláznivě. Přišel den pátý. Podle mého plánu nastal čas pozvat Jeana-Luka k návštěvě mého blogu. Než jsem mu odeslala svůj vzkaz do kyberprostoru, zavolala jsem Tracey.

„To je šílenost,“ řekla jsem jí. „Už je to dvacet let. Měla bych ten blog prostě zrušit.“

„Neopovažuj se,“ řekla Tracey. „Dokonči, cos začala. Znám tě, Sam. Ty to chceš udělat.“

Opravdu jsem to chtěla? Na rozdíl od dopisu na papíře jsem si to nemohla rozmyslet, běžet ke schránce a vzít si dopis zpátky, než ho pošťák odnese. Poklepávala jsem váhavě na myš a zírala jsem na monitor. Na druhou stranu, čeho se tak bojím? Je to jen omluva, kterou ani nemusí dostat. Najednou jsem si řekla „Teď, nebo nikdy“, zadržela jsem dech, a než jsem si to mohla rozmyslet, odklikla jsem „Odeslat“. Hotovo. Toto je moderní doba a odeslaná zpráva se nedá vzít zpátky.

Od: Samantha

Komu: Jean-Luc

Předmět: Velice opožděný dopis

Milý Jeane-Luku,

pokud si nejsi jistý, můžu ti potvrdit, že tento dopis má dvacet let zpoždění.

Minulý týden jsem si přečetla tvoje dopisy (které jsem si celou dobu schovávala) a cítila jsem, že se ti musím omluvit. Hluboce. Napsal jsi mi sedm nejkrásnějších dopisů, jaké jsem kdy četla, a já jsem nikdy nenašla dost odvahy ti odepsat. Pokoušela jsem se tě vypátrat o pár let později, ale to už jsi byl přestěhovaný. Bohužel tehdy internet nebyl tak výkonný jako teď.

Tehdy dávno mi ten vášnivý a romantický způsob, jakým popisuješ své pocity, naháněl strach. I když jsem se snažila, slova mě zrazovala. Nemusím dodávat, že koš na papíry v mém pokoji byl plný nevydařených pokusů.

Ale to je jen povrchní důvod. Je třeba přiznat ten skutečný.

Těsně před mým odjezdem do Paříže mě kontaktoval můj biologický otec. A stejně rychle jako se objevil, zase zmizel. Zamotalo mi to hlavu. Abych to zkrátila, kvůli němu jsem vždycky odmítala lidi — muže, hlavně když se ke mně dostali moc blízko. A ty ses dostal hodně blízko.

Tak tady to máš. Je mi to moc líto.

Když teď tohle víš, chtěla bych ti říct, že jsem náš příběh převyprávěla do svého blogu a citovala jsem tam útržky z tvých dopisů. Ne proto, abych tě přivedla do rozpaků, ale protože jsou tvoje slova nádherná. A protože jsem, jaká jsem, přidala jsem do toho příběhu i trochu humoru. Teď jsem u pátého příspěvku, ale celkem bude mít můj blog sedm částí, přesně tolik, kolik bylo dopisů, které jsi mi poslal. Trochu poetické? Pokud mi neodepíšeš, samozřejmě to pochopím.

Měj se

Samantha

www.sevenloveletters.blogspot.com

Nepomyslela jsem na časový posun ani na to, že mu e-mail odesílám na pracovní adresu v pátek v noci. Ne, dívala jsem se do pošty každé dvě minuty a doufala jsem, že dostanu okamžitou odpověď. Hlavou se mi honily různé představy.

Napíše mi: „Odpouštím ti.“

A já na to odpovím: „Díky. Věděla jsem, že to pochopíš. A nezmiňovala jsem se ti, že chci opustit svého manžela? Nevím, jak to mám udělat. Máš nějaký nápad?“

Chci se rozvést — a psa si beru

Byl čas vyzvednout Chrise na nádraží, protože jsme se shodli, že sedět na chicagském letišti ve špičce by bylo zbytečné. Cestou tam mi dvě policejní auta zablokovala silnici. Vypadalo to, že nějaký drogový dealer nebo zloděj aut měl smůlu — policisté stáli venku se zbraněmi v rukou a naštvaný kriminálník ve vytahaných džínech nastupoval dozadu do jednoho z aut. Seděla jsem za volantem celá nesvá — ne kvůli tomu, co se před mýma očima odehrávalo venku. Uplynulo deset minut. Zazvonil mi mobil.

„Kde sakra jsi?“

„Jsem na cestě. Byla tady nějaká…“

„Ježíšikriste, Sam, prostě sem rychle přijeď,“ řekl a telefon oněměl.

Policajti mě konečně nechali projet. Asi půl bloku od nádraží jsem za parkem zabočila doprava a zavolala jsem manželovi. Byl zmatený ohledně místa mého parkování a nedal mi ani vteřinu na vysvětlenou. Když jsem ho konečně uviděla, zatroubila jsem, i když mi nějaký vnitřní hlas napovídal, že mám prostě odjet pryč. Vrazil dovnitř. Můj nejistý úsměv se vytratil. Chris si hodil kufr dozadu, sedl si vedle mě a práskl dveřmi. „Ježíši, nevypadáš moc šťastná, že mě zase vidíš.“

„Byla jsem, ale pak…“

„Pěkný uvítání.“

Cestou domů jsem stěží viděla na cestu přes slzy vzteku a frustrace. Celou cestu jsme se hádali. Kvůli čemu? Na tom nezáleželo, nikdy. Zaparkovala jsem na našem místě a se vzlykáním jsem praštila do volantu. Odkdy byl tak naštvaný? A já tak smutná? Naše manželství takové nebývalo. Nějakou dobu to bylo skvělé.

Omluvil se. Ztratil nervy. Byl unavený. Necítil se dobře.

Byla jsem z těch jeho výmluv taky unavená.

Byla jsem unavená z těch výbuchů vzteku.

Byla jsem prostě unavená.

Vyšli jsme po schodech do našeho bytu. Z tašky vytáhl dvě lahvičky parfému Jo Malone. Prý je s prodavačkou hodinu vybíral v londýnském obchodě. Sama jsem si mohla namíchat jednotlivé složky, abych si vůni upravila podle svého vkusu. Zeptal se, jestli se mi líbí. Stříkla jsem si trochu na zápěstí a ujistila ho, že ano.

Setřela jsem si slzy a poděkovala mu. Možná jsem předtím reagovala přehnaně? Možná bylo v tomhle manželství pořád ještě něco, co by stálo za záchranu? Ale proč mi potom srdce ztěžkne vždycky, když se on objeví nablízku? Proč se cítím víc sama sebou, když není v dohledu? Jak je možné, že ve vás někdo vždycky dokáže vzbudit pocit, že nestojíte za nic? A jak to, že ani já s ním nedokážu vyjít?

Došla jsem k přelomovému bodu.

Chris usnul na své zelené polstrované židli a začal chrápat. Já jsem tam jen tak seděla, trochu otupěle, a uvažovala jsem, kdo je ten muž, kterého jsem si vzala. Nepoznávala jsem ho. Jak jsem mohla nechat věci zajít takhle daleko? Připadalo mi, že nesnesu ani způsob, jakým dýchá. Zjistila jsem, že se oddávám představám ve stylu „černé vdovy“ a fantazíruju o tom, že se zabil při leteckém neštěstí.

To nebylo dobré.

Než jsem ho stačila ve svých představách pohřbít, Chris se probudil a vzal si klíče z kuchyňské linky. „Vrátím se později. Musím do práce a pak mám pracovní oběd.“

V depresi jsem si lehla na pohovku, oknem jsem sledovala letadlo na bleděmodrém chicagském nebi, poslouchala jsem švitoření ptáků. Nedokázala jsem se cítit svobodná, protože mě tenhle způsob života tížil a táhl dolů. Zavolala jsem své agentce, jestli se neobjevily nějaké nabídky práce.

„Je mi líto, Samantho,“ řekla, „ale v reklamní branži je v Chicagu mrtvo. Právě teď pro tebe nic nemám, ale doufám, že se to brzy zlepší. Ozvu se ti, jakmile se něco objeví.“

Takhle jsem na tom byla, doufala jsem, že najdu práci jako výtvarnice nebo designérka — i když se mi tato práce už přestala líbit a možná se mi ani nikdy nelíbila. Dostala jsem se k ní, protože v ní byl úspěšný můj táta. To byl i důvod, proč jsme se tak často stěhovali.

S Tracey jsme si často dělaly legraci, že jsem viděla kus světa jen díky neustálému stěhování mých rodičů: z Chicaga do Bostonu, z Bostonu do Londýna, z Londýna do Kalifornie, z Kalifornie do Virginie, do Tucsonu a zase zpátky do Kalifornie. A to jsem ani nebyla „vojenské dítě“ jako máma, dcera vojáka, která se stěhovala minimálně jednou za tři roky.

Když se naše rodina přestěhovala z Chicaga na východní pobřeží, ovlivnilo mě to víc než co jiného. Bylo to na konci prvního ročníku na střední škole a chodila jsem tehdy na hodiny dramatické výchovy a zpěvu na Chicagskou uměleckou školu. Po přestěhování jsem chodila do dramatického kroužku, ale umění se stalo součástí mého života až na střední škole v Bostonu. Než jsem školu ukončila, moje sny se změnily a já jsem od árií a monologů přešla ke skicáku a barvám. Místo kariéry na Broadwayi jsem skončila na Syrakuské univerzitě, kde jsem si vybrala obor reklamního designu ve snaze získat si uznání svého táty. Zanedlouho po ukončení studia mi ale došlo, že to nebyl můj sen. O sedmnáct let později jsem byla nezaměstnaná designérka, která toužila změnit svůj život.

Musela jsem se pořádně zamyslet, soustředit se a zjistit, co přesně chci, a tak jsem se rozhodla vzít Ika na procházku. Byl nádherný teplý jarní den, svítilo slunce a všude kolem zpívali ptáci. Chodník byl plný rodin s dětmi — a s miminky.

Byly všude.

Matky tlačily kočárky nebo vedly batolata za ruku. Tatínci s krosničkami, ze kterých se usmívali modroocí chlapečci. Bylo to skoro jako vesmírný vtip, všechno kolem mi připomínalo, že za pár měsíců mi bude čtyřicet.

A jsem bezdětná.

Potom, jako by bylo potřeba tu nemilou skutečnost ještě zdůraznit, prošla kolem nějaká žena s holčičkou, která měla na uslintané tváři ten šťastný výraz batolete, které se právě naučilo chodit. Holčička do mě narazila, široce se usmála a oči jí zářily. Srdce se mi sevřelo.

Moje kamarádky se mě vždycky ptaly, kdy mám v plánu otěhotnět, poté co mě vyděsily historkami o porodu. Nezlobte se na mě, ale představa, že budu mít velikánské hnědé a možná i vytahané bradavky, že se mi zvětší nos a budu celá nafouklá, to mě zrovna moc netěší. Samozřejmě vím, že ženy přiberou a trpí ranní nevolností, ale zelený výtok a inkontinence?

V hloubi duše jsem věděla, že bych všechny své obavy překonala. Děti jsem milovala. Ale díky neustálým snadným výmluvám dokázal můj strach vždycky zvítězit. Svět se hroutí. Děti jsou drahé, nemůžeme si je dovolit. Potřebujeme trávit víc času spolu. Už bychom nemohli cestovat, vyjít si večer ven, nebyl by to žádný život. Co kdyby naše dítě bylo postižené? Všechno je moc nejisté. Jsme na to moc staří.

Ve skutečnosti to bylo tak, že kdybych opravdu chtěla mít s Chrisem děti, už bychom je měli. Potřebovala jsem, aby mi někdo řekl, jak úžasná matka bych byla a jak úžasná žena jsem — a to pro mě Chris neudělal. Plouživě jsem vešla do bytu a zamířila jsem přímo k počítači. Když jsem v doručené poště uviděla zprávu od Jeana-Luka, málem jsem omdlela. Ohromeně jsem vrtěla hlavou a zírala na jeho jméno. Měla jsem pocit, že to trvalo celé hodiny, než jsem se vzchopila a otevřela jeho zprávu. A potom jsem ji musela přečíst pětkrát, abych se ujistila, že je to skutečně od něj.

Od: Jean-Luc

Komu: Samantha

Předmět: Re: Velice opožděný dopis

Drahá Samantho,

stejně jako když jsem ti psal poprvé, nevím, jak začít tento dopis. Dvacet let vzpomínek mi naráží do mozku jako vlnobití. Přesně dvacet let. Jak mám napsat slova, která spala, byla někde uschovaná, ale pokrytá prachem času?

Upřímně, když jsem tvůj e-mail poprvé uviděl, nevěřil jsem, že jsi to ty, ta pěkná a veselá Samantha, kterou jsem navždycky opustil. Říkal jsem si, že když kliknu na odkaz na tvůj link, pošle mě to na nějaké pornostránky. Ale stejně jako ty, i já jsem si tě našel na internetu a tvoje jméno se objevilo s jiným příjmením než dřív.

Pamatuju si to nástupiště na pařížském nádraží — Gare d’Austerlitz nebo Gare de Lyon? Mé vzpomínky jsou už trochu nejasné. Řekli jsme si „Sbohem“, ale rychle jsme to změnili na „Na shledanou“. Samozřejmě mi v té chvíli všechno říkalo, abych do toho vlaku nastoupil a mohli jsme pokračovat v našem milostném dobrodružství na jihu Francie. Měl jsem si udržet tu vášeň. Nedostatek odvahy? Obviňoval jsem se mockrát v následujících dnech a nocích.

Tvoje zpráva a blog jsou jako vichřice, která z mých vzpomínek sfoukla prach. V myšlenkách se na mě řítí miliardy slov jedno přes druhé. I já jsem se tě pokusil několikrát vyhledat, najít na tebe kontakt, ale život to za nás rozhodl jinak.

Nedávej si vinu. V mých představách jsi byla princezna (má americká princezna) a přesnost tvého vyprávění je fantastická. Stydím se, že jsem si ty tisíce detailů našeho příběhu nezapamatoval. Doufám, že tě nepřivádím do rozpaků. Prostě bez zábran píšu slova na tenhle „bílý list“ i po dvaceti letech.

Nevěděl jsem, jak tuto zprávu začít, a mám problém ji i ukončit. Teď přestanu. Chtěl bych napsat příliš mnoho slov. Mám na to příliš málo prstů.

Doufám, že tato první zpráva nebude poslední.

Opatruj se,

Jean-Luc

Příští týden se spustila záplava vzkazů — jeden za druhým, e-mail za e-mailem. Poprvé v životě jsem se nedržela zpátky a úplně jsem se mu otevřela. Když jsem byla schovaná za počítačem, bylo to snadné. Prsty mi létaly po klávesnici a odhalovaly Jeanu-Lukovi podrobnosti o mé situaci — co mi šlo dobře, a hlavně to, co se nepovedlo. Trochu to připomínalo minulé doby, kdy spolu válkou rozdělení milenci mohli komunikovat jedině dopisy. Sdíleli jsme všechny naděje, sny, obavy i chyby. Přiznali jsme si je navzájem a přijali je, žádné obviňování, žádné odsudky. Napsáno. Tečka. Kliknout. Odeslat. Došel vám e-mail!

Naše komunikace jela na nejvyšší rychlost a denně jsme si vyměnili tři i čtyři zprávy, některé z nich ve francouzštině. Protože jsem tímto krásným jazykem nepromluvila přes dvacet let ani slovo, spolehla jsem se na překladač Google. Když padla jazyková bariéra, bavili jsme se spolu tak, jak jsem to nikdy předtím s nikým nezažila. Rozhodně ne se svým manželem.

Brzy jsem se dozvěděla, že Jean-Luc si nevzal matku svých dětí, desetiletého chlapce jménem Maxence a dvanáctileté dcery Elvíry. Jean-Luc a Frederika se rozešli v roce 2002, a když procházel krizí středního věku, dal se dohromady s mladší ženou, kterou poznal na svých služebních cestách — byla to krátká známost. Měl děti ve střídavé péči a vídal se s nimi o víkendech až do října 2007, kdy Frederika zemřela na rakovinu, týden před Maxovými sedmými narozeninami. Když se stal otcem samoživitelem, začal se Jean-Lukův život točit kolem dětí. Ale nedávno se znovu oženil s velice mladou ruskou fyzičkou Natašou, která jeho děti neměla ráda, dokázala je jen tolerovat. Tři roky předtím se s Natašou střídavě rozcházel a zase dával dohromady, než podlehl a vzal si ji. Myslel si, že ve stálém svazku se změní její napjaté vztahy s jeho dětmi, ale zřejmě se to nestalo. Začala být zběsilá, jeho vztah k ní ochladl a v současné době žádal o rozvod.

Svým způsobem to vypadalo, že mě potřebuje stejně, jako já začínám potřebovat jeho. Říkala jsem si, jestli mezi námi může vzniknout něco víc než toto počínající virtuální přátelství — dokázal přesně popsat barvu mých očí, ačkoliv mě dvacet let neviděl —, pak jsem tu myšlenku potlačila.

I když mi Jean-Luc poskytoval psychickou podporu a dodával mi tolik potřebnou sebedůvěru, nechystala jsem se ukončit své manželství kvůli němu. Ale to, co pro mě představoval — že mě někde může čekat něco jiného, úžasného —, to byl úplně jiný příběh.

Ztělesňoval naději.

Trvalo mi deset dní, než jsem sebrala odvahu. Nejdřív přišla velká hádka s Chrisem, potom dvě martini s vodkou zmírnily můj strach. S hladinou alkoholu v krvi, která balancovala mezi odvahou a nerozvážností, jsem svému manželovi konečně řekla to, co jsem mu měla říct už před dvaceti lety: „Chci se rozvést. A psa si beru.“

Místo aby o mě bojoval, odešel Chris do domu svého otce a já jsem zatroubila do útoku.

„Tracey, prosím tě, řekni mi, že nejsem mrcha.“

„Sam, nejsi mrcha,“

„A dělám správnou věc?“

„Ty víš, že ano. Už se mě na to neptej.“

Cvak.

„Jess, odcházím od něho.“

„Řekni kdy a budu tam.“

„Příští víkend?“

„Domluveno.“

Cvak.

„Mami, můžu k vám přijet?“

„Pojedu s tebou. Kdy chceš odjet?“

„Jess mi pomůže sbalit. Takže ne tento, ale příští víkend.“

„Jdu si zarezervovat letenku.“

Cvak.

„Tracey, řekni mi, že nejsem mrcha.“

„Nejsi mrcha.“

„A dělám správnou věc?“

„Nestojíš o mou odpověď.“

„Co tím myslíš?“

„Nelíbí se mi, jak…“ Zarazila se uprostřed věty. „Nechám si své názory pro sebe, dokud se neodstěhuješ a rozvod nebude definitivní.“

Hotovo.

Cvak.

Kocovina

Čekala jsem, až přijede má sestra, a naše korespondence s Jeanem-Lukem houstla — tři až pět e-mailů denně, většinou od něho se slovy podpory. Jelikož Tracey pořád ještě nenašla fotoalbum z naší dobrodružné cesty po Evropě, jediný jeho obrázek, který jsem měla k dispozici, byl ten, který se mi tehdy vtiskl do paměti — fotografie nás dvou, jak stojíme na bílých schodech k bazilice Sacré-Coeur. Každopádně jsem se nemohla dočkat, až uvidím svého raketového vědce dnes, po všech těch letech. Poslala jsem mu pár svých praštěných fotek, které jsem udělala kamerou na svém počítači, a požádala jsem ho, ať mi taky nějaké fotografie pošle. Souhlasil.

Otevřela jsem přílohu, kterou mi poslal jako dokument ve Wordu, a… a… a to snad musí být špatný vtip. Na první fotce byl bez hlavy, takže jsem viděla jen tělo (které vypadalo dost dobře, štíhlé a ve formě) v pěkném obleku na míru. Popisek pod fotkou říkal: „Bezhlavý chlápek po dvaceti letech, s hlavou v oblacích. Prostě tvůj obyčejný raketový vědec.“

Na druhém snímku byly jeho děti na lanovce v Pyrenejích. Elvíra měla nádherné kaštanové vlasy a modré oči, až povyroste, bude z ní opravdu kočka. Jeho syn Maxence byl nejen roztomilý, ale až získá sebedůvěru, bude to určitě lamač srdcí. Takže Jean-Luc má moc pěkné děti, ale mě zajímalo hlavně jedno: jak teď vypadá on?

Zbývala ještě jedna fotka.

Byla na ní květina v jeho zahradě.

To mi dělal schválně.

Buď to byl ten typ, co rád trápí lidi, aniž by jim působil opravdovou bolest, nebo s ním bylo něco velice v nepořádku. Možná měl nějakou hrůzostrašnou nehodu, vymkl se mu z rukou nějaký raketový experiment a zůstal příšerně znetvořený. Sáhla jsem po telefonu a vytočila jsem číslo jediné osoby, se kterou jsem od jeho první odpovědi sdílela každé jeho slovo, každou větu, každou pikantní podrobnost.

Tracey vyprskla: „Nejspíš je plešatý.“

„Možná,“ řekla jsem.

V pauze, která následovala, by mohl projet pět kilometrů dlouhý vlak. Říkala jsem si: Opravdu mi záleží na tom, jaké má vlasy? Zatím si jen vyměňujeme e-maily. Počítač pípl. Měla jsem novou zprávu od Jeana-Luka.

„Přišlo ještě něco,“ hlas se mi zachvěl.

„Co? Co je to?“

„Právě mi poslal zprávu. Chce mi zavolat.“

„No tak to tě nebudu zdržovat. Čau.“

Cvak.

Chvíli jsem zírala na monitor. Tenhle hovor mohl všechno změnit. Byla jsem připravená otevřít svůj život Jeanu-Lukovi v reálném čase? A dokázala bych to udělat? Bylo načase to zjistit.

Trvalo mi několik minut, než jsem napsala dvě krátká slova: „Zavolej mi.“ Za třicet vteřin po odeslání tohoto e-mailu mi zavibroval mobil na jídelním stole. Než stačil spadnout na zem, pohnula jsem se a s nervy napjatými k prasknutí jsem hovor přijala.

„Haló?“ řekla jsem, i když jsem přesně věděla, kdo je na druhém konci. Hlas se mi třásl. Srdce mi bušilo. Rázovala jsem předsíní sem a tam.

„Samantho.“ I v tom jediném slově mi Jean-Luc svým hlubokým a smyslným hlasem dodal sebedůvěru, kterou jsem potřebovala. „Mohla bys při tomto prvním rozhovoru mluvit pomalu?“ pokračoval. „Angličtina není můj rodný jazyk. Někdy je po telefonu těžko rozumět a já nechci propásnout jediné slovo, které ti vyjde z úst.“

„To je tak divné,“ řekla jsem.

„Divné? Proč?“

„Omlouvám se. Já jen, že jsme spolu dvacet let nemluvili. A to, jak jsme se spojili přes dopisování, je tak divné.“ Na chvíli jsem ztichla. „Jen jsem se ti chtěla omluvit, ale všechno je to… Nevím. Prostě mi to připadá trochu bláznivé…“

„Sam?“

Bože, bylo to tak trapné. „Omlouvám se.“

„Nikdy se neomlouvej. Není za co.“

Bylo načase změnit téma, než se stačím znovu omluvit. Navíc jsem umírala zvědavostí. „Tvoje děti jsou úplní andílci. Moc se mi líbí jejich fotky, ale kdy mi pošleš svou? I s hlavou?“

„Trochu se bojím, že už nejsem ten krasavec, kterého jsi tehdy poznala. Právě teď jsem trochu jako Richard Gere, pokud jde o šedivé vlasy, ale spíš jako Bruce Willis, protože už jich mám málo. Nejsem fotogenický. Opravdu ne. Pokud jde o tebe, Sam, jsi krásná. Nikdy bych tě na ulici nepřehlédl, věř mi.“

Usmála jsem se pro sebe. Taky byl nervózní. „Pošli mi jen jednu fotku, prosím. Jen jednu.“

S povzdechem souhlasil.

Když odezněl prvotní šok, Jean-Luc se ujal konverzace, za což jsem mu byla vděčná. Věty mu lehce plynuly z úst. Mluvili jsme o jeho blížícím se rozvodu, jak se poprvé sešel s právníkem a že Nataša si ještě tak úplně neuvědomuje, co se děje. Mezitím mi zapípal čekající hovor spolu s několika došlými e-maily od Chrise, ve kterých mě srdceryvně prosil, abych si vzpomněla na staré dobré časy. Odpovídala jsem Jeanu-Lukovi jednoslovně — hm hm, jo, ano. Vypadalo to, že má všechno vyřešené. Naproti tomu já jsem začínala panikařit.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se mě Jean-Luc. „Skoro nemluvíš.“

„Jo, fajn,“ zalhala jsem. Mrkla jsem na kuchyňské hodiny. „Jeane-Luku, moc se omlouvám, ale musím teď jet vyzvednout sestru.“

„Chápu,“ odpověděl. „A nezapomeň, nikdy se mi nemusíš omlouvat. Za nic.“

Zavěsili jsme a já jsem seděla u kuchyňského stolu s lokty na stole a hlavou v dlaních. Vůně parfému od Chrise byla ještě pořád cítit na mém zápěstí a přivolávala vzpomínky na hádku, která proběhla, než mi Chris ty dvě lahvičky dal. Udělalo se mi špatně. Ten parfém jen maskoval to, že jsem nešťastná — byla to jen dočasná kompenzace.

Přišla mi zpráva od Jessiky, že letadlo přistálo dřív a ona už vystupuje. Odepsala jsem jí: „Jsem na cestě. Sejdeme se u výdeje zavazadel.“ Spočítala jsem si, že než projde ven a vyzvedne si zavazadla, zbývá mi asi pětačtyřicet minut na dvacetiminutovou cestu. Bylo brzké odpoledne, takže se vyhnu odpolední špičce, nekonal se žádný fotbalový zápas, a tak jsem měla malou časovou rezervu. Než jsem vyrazila na letiště, napsala jsem Jeanu-Lukovi rychlý e-mail, abych mu poděkovala za podporu a vysvětlila, proč jsem při našem telefonátu byla tak skleslá.

Ještě jsme nevyšli po schodech nahoru a Jessica už vznesla svůj požadavek: „Chci si přečíst ty dopisy.“

„Já taky,“ vypískla naše kamarádka Meg, kterou jsme vyzvedli na zpáteční cestě.

„Které?“ zeptala jsem se. „Nové nebo ty staré?“

Jessica hodila svůj kufr na podlahu v pokoji pro hosty. „Kolik nových máš?“

„Nevím. Padesát? Sto?“

„Píše ti francouzsky?“ Přikývla jsem. Vykulila dětsky modré oči. „A ty si to pamatuješ? Od střední školy?“

„Vůbec ne,“ zasmála jsem se. „Musím poděkovat překladači Google.“

Nebo možná ne. Podle Jeana-Luka byly dopisy, které jsem mu psala francouzsky, naprosto nesmyslné, a musela jsem mu je dodatečně vysvětlovat v angličtině.

Meg pokrčila rameny. „Dívala jsem se na tvůj blog. Chci si těch sedm dopisů přečíst.“

Přešly jsme do obýváku, cestou jsme kličkovaly mezi bednami a krabicemi. Holky se usadily na gauči s očekáváním ve tváři. Přehnaně dramaticky jsem si povzdechla, abych je poškádlila, vyndala jsem dopisy z nočního stolku a podala jim je. Nedočkavě četly a dělaly „och!“ a „ach!“, já jsem nám zatím nalila víno. Pak jsem zkontrolovala poštu a našla jsem Jean-Lukovu odpověď na můj poslední e-mail.

Od: Jean-Luc

Komu: Samantha

Předmět: Re: Díky

Sam,

moc jsem mluvil a nenechal jsem tě dostatečně vysvětlit tvou situaci. Promiň mi mé chování, ale byl jsem tak nervózní, že jsem ze sebe chrlil slova jako řeku. Nesmíš cítit vinu. Jsi statečná, ne zbabělá. Musíš udělat to, co je dobré pro tebe a jen pro tebe. Jsem s tebou, ať už ta bouře přinese cokoli.

Díky, že jsi a že máš tak krásnou duši.

Jean-Luc

Že mám krásnou duši? I když jsem mu odhalila svá nejhlubší a nejtemnější tajemství, Jean-Luc ve mně pořád viděl světici. Zatajila jsem dech.

Meg se na mě podívala se slzami v očích. Podala mi dopisy. „Bože. Tohle chci.“

I já jsem to chtěla. Až do té chvíle jsem si ani neuvědomila jak moc. Odvrátila jsem pohled a nervózně jsem točila zásnubním a snubním prstenem, které jsem pořád ještě měla na levé ruce. Samozřejmě si toho všimly. Jessica mě chytla za ruku a hned ji pustila, jako by mohla chytit nakažlivou nemoc. „Proč to sakra pořád nosíš?“

„Dej mi pokoj. Po skoro dvanácti letech manželství si na některé věci zvykneš. Zkoušela jsem je sundat, ale cítím se bez nich divně, skoro jako nahá.“

„Ale prosím tě.“ Jessica se ušklíbla a pohrdavě pohodila dlouhými blond vlasy. „Vždyť se rozvádíš. Proto jsem přijela, ne? Abych ti pomohla sbalit?“

A bylo to venku, to obávané slovo „rozvod“. Nevěděla jsem, co mě děsí víc, jestli definitivnost toho všeho, nebo ten krok do neznáma. „Jessie, ještě nejsem rozvedená. Potřebuju trochu času, abych si na tu myšlenku zvykla. Prosím tě, nekritizuj mě.“ Popadla jsem kabát. „Jdeme na večeři.“

Žena něco po dvacítce se vyklonila ze střešního okénka limuzíny se sklenicí šampaňského v ruce. Na tričku měla obrázek nevěsty, která táhne ženicha za vlasy, a nápis pod ním hlásal: „Mám ho.“ Jasně, typický rozlučkový večírek.

Seděla jsem na zahrádce kavárny a normální reakce by byla pozvednout sklenku k přípitku a pogratulovat jí jako ostatní hosté, ale hořká vzpomínka mě zadržela. Měla jsem chuť zakřičet: „Nedělej to!“ a musela jsem se ze všech sil ovládat, abych to neudělala. Jen jsem na ni zírala a kousala jsem si ret. Bohužel zachytila budoucí nevěsta můj pohled, a než limuzína odjela, zavolala: „Budu se vdávat!“

Na to jsem okamžitě odpověděla: „Já se budu rozvádět!“

Vykřikla jsem to z plných plic a veškerá okolní konverzace rázem ustala.

Prostě zkrat.

Lidé na mě hleděli s otevřenými ústy.

Jessica a Meg rozlily červené víno po celém stole — škoda výborného pinot noir — a všichni v restauraci, opravdu všichni, se po mně dívali s lehce šokovaným pobavením. Zabořila jsem se do židle a naoko omluvně jsem pokrčila rameny. Za pár vteřin se kolem rozlehl smích, lidé zvedali sklenky a ze všech stran přicházely povzbudivé výkřiky.

„Výborně, holka!“

„Chlapi jsou k ničemu.“

A myslím, že jsem zaslechla i otázku: „Můžeš mi dát telefonní číslo?“

Jessica mě dloubla do žeber, slzela smíchem. Stěží ze sebe vypravila: „Nemůžu uvěřit, cos právě řekla.“

Ani já ne.

„Je skvělý vidět zase tu starou Samanthu.“

Tahle Jessičina věta mě zarazila. „Co tím myslíš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedm dopisů z Paříže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.