Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

J. Sydney Jones

Vraždy v Norimberských ulicích

RUIN VALUE
Copyright © 2013 by J. Sydney Jones
Translation © Alena Peisertová, 2015
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2015

Z anglického originálu Ruin Value, vydaného v roce 2013
v nakladatelství Mysterious Press, přeložila Alena Peisertová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Dana Řezníčková
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský
Obálka Jakub Karman, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS
v Praze roku 2015, jako svou 5860. publikaci

Tisk CPI Moravia Books s. r. o.

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-9753-3 (ePub)
ISBN 978-80-247-9752-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-5462-8 (print)

Mým milým přátelům, Georgeovi a Françoise Vanceovým –
se vzpomínkou na krásné chvíle ve Vídni, Paříži, Champagne a Bruselu

Nacisté to nazývali Ruinenwert, vzácné trosky: architektura jejich tisícileté říše měla za dalších tisíc let připomínat zvědavým turistům, čmárajícím po zdech budov a památníků graffiti, malebné ruiny řecké Akropole či římského Kolosea.

ČÁST I.

8. LISTOPADU 1945
Norimberk, Německo

Lidské tělo obsahuje asi pět a půl litru krve. Z rány vytéká teplá, má přibližně 32 °C. A rudou barvu, i když to je vlastně tak trochu iluze. Ve skutečnosti je plazma, ta živá voda, podstatná složka krve, čirá jako hustá voda. Žádná barva, jen průzračnost.

Saša Orlov, desátník zásobovacího oddílu Sedmého armádního sboru Sovětské armády, měl krevní skupinu 0.

Saša byl mezi kamarády známý jako „Počtář“. Spočítal všechno. Byla to posedlost. Nedokázal si pomoct, vytrvale, neúnavně počítal schody, které zdolal, budovy, kolem nichž prošel, sklenice vody, jež vypil, ptáky, kteří mu přeletěli nad hlavou. Byl kvůli tomu terčem nevybíravých vtipů i objektem soucitu.

Díky své posedlosti byl vynikajícím šéfem zásobování. Dali jste mu místnost plnou pytlů pšenice a on hned věděl, kolik jich je; jejich počet pouze neodhadl, ale skutečně je spočítal. Náklaďák vepřových konzerv, sušených sardinek a kondenzovaného mléka? Žádný problém pro Sašu Orlova, Počtáře.

Poslední počítání Saši Orlova: Tři sta sedmdesát sedm. Počet kroků od tramvajové zastávky na roh poblíž nemocnice sv. Johannise. Patnáct. Počet ampulek penicilinu, které měl u sebe. Dvanáct, jedenáct, čtyřicet čtyři. Expirační doba zmíněného penicilinu – na ampulkách už ovšem uvedena nebyla. Dvacet pět tisíc čtyři sta třicet jeden. Počet amerických dolarů, které vydělal během uplynulých čtyř měsíců nezákonným prodejem zásob. Obchodoval pouze v kapitalistické měně.

Saša Orlov byl bohatý muž.

A teď umíral.

Vystavena vzduchu se krev začíná srážet. V drobných ranách se shromažďují malá oválná tělíska, krevní destičky, aby ucpala poraněné cévy. Na místech vážnějších zranění jsou krevní destičky v plné pohotovosti a činí řadu složitých kroků, aby nakonec změnily fibrinogen na fibrin. Tento nerozpustný protein zase vytváří jemnou, mikroskopickou síť vláken, která zachytí a znehybní krevní plazmu a červené krvinky. Krvácení ustane, krev se začíná srážet.

Sašova krev skupiny 0 pracovala dle očekávání, srážela se v kalužích mezi troskami budovy, kde kdysi bývala lékárna a ve třech poschodích nad ní byty. Z krve se v chladném listopadovém vzduchu kouřilo, vznášela se nad ní pára jako nad sporákem.

Problém byl, že se Orlovova krev srážela jen vně jeho těla. Řezná rána, která přeťala tepny v jeho krku, se nestáhla, nebyla ucpána pilnými krevními destičkami.

Krev se v noční tmě nezdála být červená; byl to odporný černý flek, který se odrážel od světlejších sutin. Smáčel přední stranu Orlovova teplého kabátu. Nad vyhrnutým límcem onoho kabátu zela rána od ucha k uchu, dostatečně hluboká, aby pronikla kůží, svalovinou, tepnami a tracheou, odhalila bílou chrupavku a nechala krev prýštit znepokojivou rychlostí.

Vrah pohlédl na tělo, zkoumaje pozorně, jak se krev, která prýštila jako vodotrysk, zpomaluje a mění se v pramínek kopírující samovolné reflexy nyní již mrtvého těla ruského vojáka.

Orlov vydal syčivý zvuk. Nevyšel z jeho úst; spíš to byl plyn, který unikl z břicha novým otvorem v průdušnici.

Vrah to všechno viděl a slyšel, netečný k okolnímu světu, netečný k dětskému pláči, který se ozýval ze sklepa vzdáleného sotva padesát metrů od této vražedné scény.

První z mnoha, pomyslel si a uvnitř ucítil teplo, proud příjemného tepla.

Vrah se sklonil a pečlivě umístil stránku vytrženou z románu do pravé ruky mrtvého muže. Byla tam podtržená slova – vzkaz, varování. Nebožtíkova ruka byla stále teplá, prsty ohebné, bříška prstů měkká na dotyk. V náhlém záblesku inspirace vzal vrah stránku z románu zpátky a na dolní okraj udělal značku zkrvaveným skalpelem. Potom papír vrátil do ruky mrtvého vojáka.

Zatímco se vrah krčil u těla, otřel ostří skalpelu o Rusův kabát, potom ho pečlivě zabalil do kusu rudého sametu, který si opatřil za tímto účelem, a uložil do kapsy pláště.

Vrah se znovu postavil, tentokrát byl ostražitý. Připraven zmizet ve tmě, než bude odhalen.

Navzdory nepříjemnému chladu zářila jeho tvář teplem nabuzeným smrtí, stavěla na odiv grimasu ironie a uspokojení.

„Tady stojí, že jste byl vězněn ve Flensburgu.“

Američan se odmlčel, očekával, že Beck odpoví. Becka jeho zájem nijak nenadchl. V duchu se zaobíral balíčkem s jídlem, který mu matka odpoledne přinesla do vězení. Celá prešpurská klobása, tři pomeranče (neuvěřitelné v této roční době!) s jen nepatrně zahnědlou kůrou, dvě Suchardovy čokoládové tyčinky s rozinkami, plechovka norských sardinek v oleji. Spadlo to z náklaďáku, řekla matka, když se zeptal na původ zboží.

Beck teď své otázky litoval; ne proto, že byla nezdvořilá, ale hloupá. Kde jinde by se ty věci daly sehnat než na černém trhu?

Nezdálo se, že by matka měla dost jídla sama pro sebe, a ona ho přinese svému pětačtyřicetiletému synovi, který se očividně zase dostal do problémů.

Ještě před dvěma lety byl Beck zvyklý dělat problémy jiným. Takový je život.

„Je to pravda?“ trval na svém Američan.

Beck na něj vrhl unavený pohled. Tak mladý, tak horlivý, tak nechutně zdravý. Všichni Američani vypadali, jako by vyrostli na vitamínové dietě. Přerostlí. Tenhle není tak velký jako ostatní, usoudil Beck, ale beztak vypadá odporně zdravě. Jako kdyby přišel z tenisových kurtů nebo z olympijského bazénu. Z Američanových tváří vyzařovalo teplo; jeho tělo se na židli energicky naklánělo dopředu, jako by se chystal na start maratonu. A ten obličej: něco tak nevinného bylo možné spatřit pouze na freskách gotického chrámu. Snad Masaccio? Ano, z kostela v Oltrarnu. Proboha, jak se ten kostel jmenuje? Copak jsem dočista zapomněl všechny ty malé radosti svého starého života?

„Flensburg. Tam byl tábor pro německé politické vězně, pokud se nepletu,“ řekl kapitán americké armády, listuje ve svých záznamech. Náhle vzhlédl od papírů na klíně a upřel na Becka pevný pohled. „Zdá se, že jste byl slušný policista. Chcete se odsud dostat, nebo ne?“

Možná nakonec není až takové neviňátko, usoudil Beck.

„A jak bych to měl udělat?“ zeptal se anglicky, což muže, který mu kladl otázky, evidentně překvapilo. Američan mluvil korektní školní němčinou. Beckova angličtina pocházela z časů, které trávil jako student v Londýně, nedlouho po první světové válce. Budovali tenkrát lepší svět, v němž se podporovaly kulturní výměny. Upřímně řečeno Beckova angličtina nebyla ani tak výsledkem výměny kultur, jako spíš tělních tekutin. Jmenovala se Lisa, sestřička v nemocnici Charing Cross. Hospody a mlha a malá garsonka, která voněla sexem a čajem. Takové to byly časy.

„Nejdřív ze všeho byste mi mohl sdělit, proč jste byl ve Flensburgu,“ řekl Američan.

Beck se zvedl z holé záchodové mísy, kde trůnil, když Američan přišel, natáhl si kalhoty, zatáhl za řetízek od zavěšeného rezervoáru a spláchl. Takže to bychom měli, pokud jde o tiché vyprázdnění střev, pomyslel si.

Usadil se na polním lůžku – jediném místě, které se v cele velké 2 x 2,5 m nabízelo. Seděl vzpřímeně, jak jen to bylo možné, ale samozřejmě níž než Američan, jenž zaujal strategickou pozici na osamělé tvrdé židli u dveří. Beckovi jemná psychologie výslechu nebyla cizí; na oplátku věnoval Američanovi svůj vlastní soustředěný pohled.

„Chtěl byste slyšet cenzurovanou, nebo necenzurovanou verzi?“

„Pravda bude stačit.“

Ironie. Beck netušil, že ten mladý důstojník je něčeho podobného schopen.

„Řekněme, že jsem se nepohodl s kolegy z gestapa, kdo je zodpovědný za vyšetřování kriminálních činů v Norimberku. Tento spor se vyostřil jedním zbytečným a pitomým nařízením. Odmítl jsem ho u kriminálky uvést do praxe, ergo byl jsem politický zločinec.

„Jakým nařízením?“

Beck zaváhal, oddechl si a pokrčil rameny. „Zastřelit na potkání každého Žida lapeného v této oblasti poté, co odjely poslední transporty do okupovaných území. Zdálo se to být nesmyslně kruté. Ti lidé by stejně byli posláni na smrt, kdyby je chytili. Proč se měla moje kriminálka podílet na jejich vraždě?“

Americký důstojník byl zticha, zíral na Becka těma nevinnýma, a přece ne zcela nevinnýma očima.

„Tohle asi není přesně to, co jste chtěl slyšet, co? To není ta čistá linka na písečku morálky.“

„Takže připouštíte, že jste věděl o táborech smrti?“

„Samozřejmě. Všichni v Německu to věděli. Tyhle zprávy nebyly v pravidelných Hitlerových relacích v rádiu, ale věděli jsme to. Kdo tvrdí něco jiného, tak… Předpokládám, že už v Německu nenajdete žádného nacistu. Emigrace musela od konce války prudce stoupnout.“

Na Američanově tváři se objevil nervózní úsměv.

„Podívejte,“ řekl Beck. „Myslím, že jste na špatné adrese. Nemám, co bych vám nabídl. Osobu, kterou bych mohl udat. Je za námi tucet let vzájemného udávání; máme z toho deprese. Z dětí, které udaly rodiče gestapu, protože na ně byli moc přísní. Ze závistivých sousedů, kteří práskli starou paní Meyerovou z druhého patra, protože sehnala kostku másla na černém trhu.“

Kapitán naslouchal, potom znovu zkřížil nohy. Odstranil neviditelné smítko. Okénko na dveřích za Američanovými zády se otevřelo, dovnitř nakouklo oko a potom se otvor rychle zavřel. Nenadálý závan vzduchu zavadil o kapitánův krk, až sebou trhl.

„Potřebují se ujistit, že jsme tu v pořádku,“ řekl Beck se silnou ironií v hlase. „Poté, co před čtrnácti dny spáchal Ley sebevraždu, se bezpečnostní opatření zpřísnila.“ Podal výklad o šéfovi nacistických odborů, který si omotal kolem krku ručník a oběsil se na trubce od záchodu. „Chtějí mít jistotu, že jim zbudou nějací nacisti, které by mohli postavit před soudní tribunál.“ Vrhl vrásčitý úsměv Američanovým směrem. „Pořád si myslím, že jste vyčenichal nesprávného psa. Já si práskače najímám; sám tuhle práci nedělám.“

„Nežádám vás o tento druh spolupráce, pane Becku. Jiní možná, ale ne já – but not me.“

But not I. Beckovi se chtělo kapitána opravit. Sám užíval britskou angličtinu; americká angličtina mu přišla dost zvláštní.

Američan chvíli tiše čekal a potom se znovu podíval do svých záznamů. Becka by zajímalo, jestli tam má nějaké jiné informace kromě pokynů ke svému úkolu a seznamu jmen. Něco ve způsobu, kterým ten Američan vedl rozhovor, Beckovi napovídalo, že možná i on je policista.

„Můžeme se vrátit k Flensburgu?“ zeptal se Američan. „Předpokládám, že vás osvobodily postupující armády.“

Beck se tiše zasmál. „Těžko. Dotyčná postupující armáda byla sovětská. Naši žalářníci zmizeli ještě před jejich příchodem. My vězni rovněž. Být lapen Ivanem není zrovna hezká perspektiva.“

„A tak jste zamířil zpátky sem. Do americké zóny.“

„Zpátky sem,“ zdůraznil Beck. „Domů.“

Beck nechtěl pokračovat tímto směrem – nechtěl vyprávět tomu Američanovi, jak dorazil domů, aby zjistil, že jeho domov byl vymazán z povrchu zemského podobně jako téměř celý střed Norimberka při bombových náletech spojeneckých sil v lednu a únoru 1945. Ulice, kde žil – zmizela. Obytný dům na Breite Gasse 23 – zmizel. Hromada sutin, kusů zčernalých cihel a omítky s pozůstatky rodinného majetku roztroušenými na všechny strany. Neměl ani sílu, aby hledal nějakou vzpomínku. Ohořelé pozůstatky z dvanácti bytů, které tu kdysi stály. Všechno zmizelo – spolu s manželkou Helgou, s níž prožil patnáct let, a s desetiletou dcerou Lisabette. Jestlipak se někdy jeho žena dozvěděla o té tajné zradě ukryté ve jménu jejich dítěte? Ne Elisabette, ale Lisabette, na památku jeho britské sestřičky.

Už žádná zrada – všechno je pryč.

„A octl jste se znovu ve vězení.“

„Zajímavý způsob, jak to vyjádřit,“ odpověděl Beck. Už opravdu potřeboval ulevit svým střevům. Po třídenní zácpě se zdálo, že se problém sám od sebe neodkladně a rázně vyřeší.

Američan znovu zkoumal své záznamy. „Stojí tady, že vrchní inspektor Reinhard Manhof odsoudil spolupráci kriminálky s gestapem a dal vás znovu zavřít. Je to tak?“

„Když to tam stojí, musí to být pravda.“

Beck ztratil trpělivost; střeva mu bránila předstírat něco jako Geduld.

„Kapitáne…?“

„Morgan,“ navrhl Američan.

„Dobře. Kapitáne Morgane, mohli bychom prosím přejít k věci? Nebudu rozebírat, co kdo komu řekl, pokud jde o toho idiota Manhofa. Stačí říct, že on je nyní vrchní inspektor, což je pozice, kterou jsem po osm let před ním zastával já. A já jsem, naštěstí pro něj, ve vězení. Nemám chuť donášet na bývalé pracovníky kriminálky ani poskytovat faktické důkazy, které by pomohly obvinit mé bývalé ,kolegy‘ z gestapa z jejich skutečných zločinů.“

„Tohle není o…“

Beck zvedl ruku, aby Američana zastavil.

„A pokud náš rozhovor nebyl veden za tímto účelem, pak měl zjistit můj názor na práci pro vaše zpravodajské služby. Nemusíte nic říkat. V podobných případech se vězeňské drby, jak známo, šíří velmi rychle. Válečné spojenectví se hroutí, že? Sověti jsou lepší přátelé v nouzi než v míru. A Amerika může využít odborných znalostí lidí, kteří bojují s komunismem na svých hranicích téměř třicet let. Něco na ten způsob. Není celá ta šaráda právě o tom?“

„To říkáte vy.“

„Po pravdě řečeno, nemám čas, abych vám něco říkal. Potřebuju se rychle vrátit na posvátné místo, kde jsem byl vyrušen při začátku vaší návštěvy. A jelikož v těchto ubytovacích prostorách je jen málo soukromí…“

„Počkám venku,“ navrhl kapitán Morgan.

„Není třeba,“ odvětil Beck. „Předtím jste říkal, že jsem mohl být slušný policista. To není špatné hodnocení. S důrazem na slově policista. Žádný špion. Žádný agent zpravodajské služby, nebo jak to eufemisticky nazvete. To není způsob, jak bych vám mohl být užitečný. Až budete mít zločin a budete chtít, abych vám pomohl s jeho vyšetřováním, tak se vraťte. Popovídáme si. Ale zrovna teď mám důležitější práci.“

Kapitán Nathan Morgan kráčel dlouhou chodbou justičního paláce křídlem pro svědky. Všude kolem slyšel rytmické ťukání vězeňské morseovky. Morgan znal mnoho druhů tohoto kódu, ale tenhle mu byl cizí. Každé vězení mělo svůj vlastní systém. Mohli mluvit o všem možném, od jeho návštěvy až po to, co bude zítra k snídani. Nebo to mohlo být něco důležitějšího, informace propašovaná zvenčí, předávaná dál. Pomocí lžíce ťukající do olověných trubek.

To klepání mu na chvíli připomnělo, jak po nocích během války chytal v Bernu zprávy. Otáčel knoflíkem krátkovlnného přijímače, projížděl evropským éterem, naslouchal kakofonii, která připomínala hlasy cvrčků, a lovil v ní tajné zakódované zprávy, jež putovaly z Paříže do Berlína, Moskvy a zpět. Rudá kapela, Černá kapela, špionážní buňky každé země, která byla ve válce, i neutrálních zemí. Bzukot telegrafních zpráv plnil Morganovy noci po celé měsíce.

Jeho vstup do světa špionáže.

Morgan myslel na bývalého vrchního inspektora Wernera Becka, zatímco se blížil ke kontrolní zóně křídla pro svědky. Něco na tomhle muži ho vyvádělo z míry. Ne jeho zevnějšek, ten byl zřejmý. Vysoký, šlachovitý chlapík, který nutně potřeboval pořádně najíst. Jeho nazrzlé vlasy zase nutně potřebovaly ostříhat. Byly to policajtské oči. Morgan vyrostl s pohledem do policajtských očí. A kromě toho je mnoho let viděl pokaždé, když se podíval do zrcadla. Věděl, co se děje za šedýma očima Wernera Becka.

Major Hannigan čekal u poslední brány.

„Našel jste to, co jste hledal?“ zeptal se příslušník MP, když odváděl Morgana z křídla svědků. V otázce zněla stejná nevraživost, jako když k němu předtím Morgan přišel s příkazem v ruce.

„Ne zcela,“ připustil Morgan.

„Do hajzlu, tihle chlápkové nehodlaj zvednout zadky, aby někomu pomohli. Polovina z nich by beztak měla sedět v tom druhém křídle.“

Hannigan měl na mysli křídlo obžalovaných, kde byl Göring a ostatní. Texas, usoudil Morgan. Nebo přímo Texarkana. Hannigan už byl z této oblasti nějakou dobu pryč, ale to jejich huhňání se ho drželo jako psí víno.

„Možná k tomu dojde,“ připustil Morgan.

„K čertu s tím, jak válka skončila,“ stěžoval si major Hannigan, když Morgan odcházel. „Opatrujeme bandu zatracenejch vrahounů jako mimina.“ Řekl to, jako by to byla Morganova vina.

Morgan věděl, k jakému druhu policistů patří: hrubián, který z vězně přiznání vymlátí. Zadní místnost, kus hadice, a tam ho zřeže tak, aby na obličeji nezůstaly žádné stopy. Pro muže, jako je Hannigan, žádné vědecké vyšetřovací metody neplatily. Představoval policejní systém v nejprimitivnější formě: Nezlob, nebo budeš litovat.

„Opatrování mimin,“ mumlal Hannigan znovu za Morganovými zády. Evidentně toto označení vztahoval i na jednání s Morganem.

K čertu i s tím, jak to skončilo pro mě, pomyslel si Morgan. Získávání spodiny nacistického státu, aby prováděla špionáž pro Ameriku. Ale nařídil to sám Donovan, byl to jeho poslední rozkaz, než Truman zavřel krám, pokud šlo o vojenskou zpravodajskou službu OSS. Nutné zlo, nazval to Donovan. Rusové udělali totéž, když pohltili celou zpravodajskou síť ve východní zóně Německa a získávali důstojníky s krví na rukou z řad SS, gestapa a tajné policie SD, pokud měli zajímavé záznamy nebo agenty v terénu.

Teď, přiřazen k vojenské zpravodajské službě MI, se Morgan v Norimberku účastnil náborové mise, toho nutného zla, které mohl obstarávat kdejaký byrokrat s klotovými rukávy. Zpravodajská služba v době míru nebude moc zábavná, usoudil. Ne po tom, co zažil během uplynulých tří let s Donovanem a Dullesem.

Morgan si na sebe hodil plášť, který předtím nechal u vchodu; putoval bludištěm chodeb a kanceláří připojených k vězeňskému křídlu; konečně dorazil k hlavnímu vchodu a oddechl si, když uviděl průčelí s arkádami. Mladý GI na stráži zpozorněl, když zaznamenal Morganovy prýmky. Ten kluk měl věk na to, aby seděl na hodině algebry v nějaké střední škole. Muži, kteří bojovali dlouhé měsíce na frontě, účastnili se bitvy v Ardenách a pomáhali osvobozovat tábory, už byli většinou pryč. Vrátili se domů. Nezkušené děti jako tenhle vojáček s uhrovitým obličejem tu zůstaly, aby „opatrovaly mimina“ a dohlížely na nadcházející soudní proces s válečnými zločinci.

Morgan si zvedl límec vlněného kabátu. Venku bylo chladno, vlhký vzduch pronikal až do morku kostí.

V dálce slyšel kvílení sirén vojenské policie a uvažoval, co se děje.

Jeho policejní intuice mu říkala, že Norimberk je vhodné místo pro zločince. Všechno bylo v troskách. Morgan znal statistické údaje zpaměti. Z původních 130 000 bytů jen 17 000 přežilo bombové útoky z ledna. Z téměř půlmilionového města zůstala jen třetina obyvatel. 30 000 těl bylo stále ještě uvězněno pod hromadami trosek a vydávalo zápach, proti kterému i skunk voněl jako Chanel No. 5. Modré masařky velikosti dětské pěstičky létaly v mračnech nad hnijícími těly.

Byly omezené dodávky elektrického proudu a vody. I veřejná doprava fungovala jen v omezené míře, stejně jako pošta. Několik měsíců po válce se stěží dalo někam dovolat. Místní samospráva byla k smíchu a okupační orgány představovaly jedinou ochranu města před totálním chaosem. Před třemi měsíci analytici OSS zařadili toto místo mezi mrtvá evropská města. Ale souhrou okolností justiční palác, z nevysvětlitelných důvodů nedotčený spojeneckým bombardováním, učinil Norimberk dějištěm soudního procesu století.

Bylo mnoho zmatků při rozdělování kompetencí uvnitř spojeneckého tábora i mezi spojenci a německou policií, která začala fungovat teprve před měsícem; naprostá absence společenské kontroly – ženy, které šly za pomeranč, muži bez domova, kteří zabíjeli ještě za míň; nedostatek záznamů, podle nichž by bylo možné vypátrat známé kriminální živly.

Policistova noční můra.

10. LISTOPADU 1945
Letiště Croydon poblíž Londýna

To „C“ v C-47 znamenalo nákladní letadlo. Kate Wallaceová to zjistila příliš pozdě.

„Pokud vám můžu radit, nejezděte vlakem,“ řekl plukovník Jensen v sobotu ráno, poté, co jí v kavárně Savoy, dočasné úřadovně informační kanceláře americké armády, vystavil pověřovací listiny pro novináře. „Než tam dojedete, proces bude u konce.“

Jensen odpudivě zakašlal v domnění, že se směje. Fotřík. Kate jich už v životě poznala dost a věděla, jak s nimi jednat.

„A máte nějaké lepší řešení?“ zeptala se s rukou v bok a pohledem upřeným do jeho očí – bez náznaku koketérie.

Jensen se rozzářil. „Poleťte s námi. V našem C-47 je spousta místa.“

Odpoledne, jak bylo domluveno, se Kate setkala s plukovníkem na letišti v Croydonu nedaleko Londýna. C-47 bylo velké, neforemně vyhlížející nákladní letadlo. Nastoupili přímo do jeho břicha. Začalo jí to docházet: žádná obsluha na palubě; žádné londýnské Timesy. Jen hlouček cestujících – plukovník, ona a právník z Ohia. Jmenoval se William Stanton a vypadal jako v mrákotách, když se představoval. Patřil k týmu, který měl plnit tajný úkol v Norimberku. V New Yorku propásl loď a od té chvíle se snažil svůj tým dohonit. Přepravil se do Newfoundlandu, odtud podstoupil trýznivý desetihodinový let na Island a konečně se po třídenní přestávce v Reykjavíku dostal do Anglie. Stanton ve svém trojdílném modrém obleku a košili s límečkem ve stylu Windsor nevypadal jako člověk, který holduje exotickému cestování. Po celou dobu letu měl hřívu zrzavých vlasů ukrytou pod kloboukem.

Kromě nich byl v letadle jen náklad. Letadlo v Londýně naložili stenografickým a kancelářským vybavením pro potřeby soudního procesu v Norimberku. Kate získávala představu o devastaci Německa pouhým prozkoumáním zásob, které byly odeslány přes půlku Evropy. Bylo zřejmé, že v Norimberku není ani papír, obálky a nábytek, protože tohle všechno se nacházelo v jejich letadle. Byly tam dřevěné přepravky s označením, že obsahují kopírovací stroje značky Gestetner a modrofialový kopírovací inkoust; bedny plné právnických knih; krabice s papírem, pery, a dokonce i s kancelářskými sponkami na papír. Kancelářské židle, rozmontované a uložené do beden, a kovové knihovny, položené na bok a přivázané k přepážce. A bedna velikosti malého sporáku plná kondomů ze zásob americké armády. Stálo to na bedně obrovskými písmeny.

Plukovník onu bednu otočil, když nastoupili, označenou stranou k přepážce.

Chystali se k odletu, připoutávajíce se provizorními pásy k dřevěným lavicím na boku letadla. Tři pasažéři byli rovněž jen náklad jako vše ostatní. Letadlo chvíli popojíždělo, potom se s rachotem a kodrcáním rozjelo po ranveji a vrávoravě se vzneslo do vzduchu. Jen tak tak přitom minulo vyděšenou černobílou krávu, která ztuhla uprostřed přežvykování na konci rozjezdové dráhy. Kate, která se podívala ven malým okénkem za sebou, si odnesla do vzduchu obrázek krávy s vyděšenýma očima a čelistmi, které už znovu zpracovávaly trávu.

Strmě vystoupali vzhůru a zelený pás anglických pastvin zaplnil spodní část okénka, zatímco horní část vyplnilo hrozivě šedé nebe. Vypadalo to zvláštně, jako nějaká newyorská abstraktní malba.

„To bude dobré,“ ujistil ji plukovník a přidal otcovské poklepání na koleno, které trvalo poněkud déle než okamžik. Přikývla s opatrným úsměvem na tváři a vtom se hluboko pod nimi objevil kanál, černý a neklidný.

Ve výšce 3000 metrů řídne kyslík a okolní teplota se i ve velmi teplém dni pohybuje citelně pod nulou. Kate brzy pochopila, že na podobný jev se v jejich nákladním letounu nebere ohled. Rychle jí začala být neskutečná zima. Modrý vlněný kabát, který měla na sobě, ji stěží mohl ochránit před mrazivou teplotou v letadle, nohy navlečené do neužitečných hedvábných punčoch pod vlněnou sukní se jí třásly, kolena doslova narážela jedno o druhé. Na konci lavice, oddělen od plukovníka a Kate krabicí s obálkami a deskami na papíry, si právník něco pro sebe mumlal. „Se vší úctou si dovoluji…,“ pronesl hlasitě, ačkoli to zjevně nemyslel vážně.

Kate byla ještě větší zima než při oslavě osmých narozenin, které pak její otec přejmenoval na narozeniny svatého Jana Křtitele. V únoru pro ni na statku v Pensylvánii připravili party na bruslích. Led nebyl tak pevný, jak by býval měl být, a ona jím propadla u břehu rybníka a pomalu se nořila do mrazivé vody, což ostatní děti pobaveně sledovaly.

Vytáhli ji vyděšení sluhové a rozesmátý otec. Kate trvalo celé hodiny, než se zahřála. Seděla u krbu v obrovské pracovně zabalená do dek a peřiny a usrkovala horký punč, o němž otec tvrdil, že ji určitě zahřeje. Pěkně se namazala, ale konečně jí bylo teplo. Kate se při té vzpomínce usmála.

Jak ji jen mohlo napadnout cestovat tímhle letadlem místo příjemným, pohodlným vlakem? Mohla mít lůžkové kupé a jídelní vůz s damaškovými ubrusy na stole, svíčky a stříbrné příbory a sklenky jemně ťukající o stůl v rytmu kol.

A tady… Její myšlenky přerušila plukovníkova ruka, která znovu spočinula na jejím koleni. Jestliže ještě před hodinou byla otcovská, teď ji začala ohmatávat. Jeho masivní absolventský prsten s nápadným modrým kamenem na ni zíral z chlupatého prostředníčku, když se překvapeně, téměř šokovaně, podívala dolů. Potom ta ruka začala pomalu putovat nahoru pod sukni, směrem ke stehnu, na okraj hedvábných punčoch a na holou kůži.

Nejdřív nebyla schopna nic říct, tak to bylo směšné, nevhodné, tak zatraceně protivné a neuvěřitelné. Právník mumlal: „Se vší úctou bych si dovolil…“ Ale nedíval se jejich směrem. Měl jiné problémy, kterých se potřeboval zbavit.

Plukovník po ní chlípně pošilhával, povzbuzen jejím mlčením. Posunul ruku ještě výš, až prsty dosáhl na okraj pružného okraje kalhotek. To Kate konečně dodalo sílu pořádně se nadechnout.

„Co to děláte, plukovníku?“

Slíbila si, že to v novinářské kariéře zvládne sama – že všechno zvládne sama. Nebude těžit z otcova jména, prestiže, moci. Tvrdě vydřený titul na Kolumbijské univerzitě, obor žurnalistika, s vyznamenáním, a ukázky ze seminárních prací jí pomohly získat místo v redakci časopisu The Outlook. Díky svému talentu a houževnatosti se tam držela už tři roky, od redigování cizích článků se propracovala k vlastním reportážím. Její energie a rostoucí rozhled přesvědčily Eda Sloana, jejího šéfredaktora, že The Outlook potřebuje zpravodaje při Norimberském procesu, pravděpodobně velké mediální události poválečného období.

Tohle všechno jsem dokázala sama. A teď, když mám pouze odstranit všetečnou ruku ze svého těla, chce se mi volat na pomoc tátu, pomyslela si. Ale nevolala. Jen zopakovala dotaz Jensenovi, jehož tápající ruka se chystala provést něco jako gynekologickou prohlídku.

„Co to děláte, plukovníku?“

Neřekl nic, jen se na ni lascivně usmál. Cítila v jeho dechu alkohol. Jak to, že jsem si toho předtím nevšimla? podivila se.

„Máte představu, kdo je můj otec?“ vyhrkla nakonec v záchvatu paniky, ale cítila se jako hlupák. Právník byl příliš zaneprázdněn přípravou omluvného proslovu; bylo to jen na ní.

„Nejsem si jist, že rodinný původ je v této situaci rozhodující,“ řekl plukovník. Jeho smích doprovázel sípot, jak se mu zrychlil dech. Dírky poďobaného nosu se rozšířily a ukazováček pronikl pod okraj kalhotek.

„Bertram Wallace,“ řekla a zahleděla se na něj, náhle klidná a sebejistá. Neřekli byste, že je to mladá dáma, která má právě mužskou ruku pod sukní. „Senátor za Pensylvánii. Ten Bertram Wallace.“

Její rozpaky a pocit selhání z toho, že se uchýlila k použití otcova jména, jí vrchovatě vynahradil pohled na čirou hrůzu v plukovníkových očích, když to jméno zaregistroval. Kdyby oči mohly mluvit, ty jeho by řekly: „Proboha!“ Ruka mu rychle vyjela zpod pružného okraje kalhotek, až to mlasklo. Otravný úd zmizel a s ním i plukovník.

Ale předtím vytáhl dlouhý vlněný kabát a podal ho Kate, která si ho vznešeně přehodila přes zkřížené nohy. Plukovník a mumlající právník utvořili na druhém konci lavice malebnou dvojici.

„Tak, co v Norimberku děláte vy?“ zeptala se mladá Britka Morgana. Vysloveno její dokonalou BBC angličtinou to znělo skoro jako urážka.

Pomalu si ji prohlédl: teplé tvídové sako a s ním sladěná sukně, hedvábná halenka v barvě slonové kosti u krku rozepnutá jen tak, aby odhalovala náznak rýhy mezi ňadry, pevné vycházkové boty, světlé vlasy, které jí padaly na ramena, vepředu ofina a pleť, jež ho konečně přiměla pochopit význam spojení „peaches and cream“, broskve se smetanou.

„Řekněme, že mě sem převeleli.“ Hodil do sebe panáka enciánové kořalky – na její chuť si zvykl během pobytu ve Švýcarsku – a vyloudil pohled, který považoval za záhadný.

„Vsadím se, že jste právník. Je jich tu jak máku.“ Zahihňala se. Měla třetí gin s tonikem. Alespoň na baru před ní stály tři sklenice. Morgan neměl možnost zjistit, zda už barman neodklidil dřívější oběti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vraždy v norimberských ulicích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.