Winter Siege

Copyright © Ariana Franklin, Samantha Norman, 2014

Translation © Jan Kozák, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-837-5

ISBN mobi 978-80-7462-841-2

PROLOG

Pertonské opatství, podzim 1180

Je to obrovská místnost obložená dřevem – ostatně pertonským opatům se vždycky žilo dobře. Avšak současný držitel úřadu nechal odstranit gobelíny a lístkové zlato, jež kdysi krášlilo honosný vyřezávaný strop – museli je prodat, aby trochu vypomohli chudým ženám z farnosti. Zmizelo i nádherně propracované, čalouněné klekátko. Opat je vyměnil za obyčejné, které tlačí do kolen.

Úsporná opatření mnichy šokovala, neboť je pocítili sami na sobě. Jednak zčásti přišli o své pohodlí, a teď ještě museli vzít za vděk třemi večerními chody místo obvyklých sedmi, které vždy zdobily stůl v jejich refektáři. Ale jinak je opat přes všechen svůj asketismus dobrým představeným, dokonce oproti jiným opatům shovívavěji pohlíží na různé prohřešky.

Ať tak či onak, jeho dny jsou stejně sečteny.

Leží na prostém lůžku podepřen polštáři, aby mohl lépe dýchat a také aby viděl protějším oknem ven. Jeho okenice míval vždycky otevřené, ať bylo léto nebo zima. Nyní je podzim a mohutný dub v zahradě začíná měnit barvu listí. Opat vidí pouze vršek koruny, ale slyší to chrochtání a hryzání a ví, že dole si klášterní čuníci pochutnávají na čerstvých žaludech. Do místnosti občas zavane syrový vzduch.

Opat přemýšlí nad tím, zda uvidí z dubu spadnout i poslední lístek. Ví, že musí. Má totiž něco důležitého na práci. Musí zaznamenat příběh zrady a vraždy a legendu o odvaze a lásce, než i on ze stromu života slétne dolů jako ten roztočený lístek. Těžká nemoc mu však brání v tom, aby ho sepsal sám.

Proto teď vešel do pokoje mladý písař. Sedí na stoličce u postele, u nohou má položenou hromádku voskových tabulek. Jedna mu spočívá na koleni a nad ní drží přichystanou rycí jehlu.

„Jsi ještě moc mladý, válka mezi císařovnou Matyldou a králem Štěpánem ti asi nic neříká. Ovšem tví prarodiče ji pamatují…,“ hovoří opat. Pozvedne se na lůžku a šmátrá vedle sebe mezi pergameny. Nakonec jeden vytáhne. „Myslím, synu, že tuhle kroniku bychom mohli začít citací Orderika Vitala z jeho díla Historia Ecclesiastica. Mám ten popis tady.“

Mladý písař si otře ruku o lem roucha a teprve potom pergamen přijme. Ruce má čisté, myl si je naposledy včera, ale nechtěl by tak vzácný dokument ušpinit.

„‚A tak se nepokoje šířily na všechny strany, kam až oko dohlédlo,‘“ čte nahlas, „‚a Anglii zachvátilo drancování, požáry a jatka. Zem, kdysi tak bohatá a přepychem oplývající, byla nyní zbídačená a pustá.‘“

Písař vzhlédne. „Opravdu to bylo tak zlé?“ Buďto se od svých prarodičů nic nedozvěděl, nebo nedával pozor.

„Ještě horší.“ Ani dobrý Orderik neměl slov, aby všechny ty hrůzy popsal, myslí si opat. Navíc zemřel v roce 1142 a válka trvala ještě dalších deset let. Celkem tedy třináct. Během té doby se veškerá slušnost ze země vytratila. Mocní mezi sebou uzavírali spojenectví podle toho, kdo komu slíbil ještě více moci, a zcela zapomínali, že nesou odpovědnost také vůči těm, kteří jsou pod nimi. Jejich vlastní i cizí najaté armády šířily mezi prostým lidem zkázu jako rozzuření psi, když trhají na kusy skomírajícího jelena. Znásilněné ženy, ubozí rolníci pověšení za střeva na stromech. Třináct strašných let, kdy v celé Anglii lidé říkali, že Bůh a jeho svatí musejí spát, neboť jejich modlitby za vysvobození zůstávají nevyslyšeny.

„To je vskutku znamenitý začátek, můj pane. Bude dobře kontrastovat s dneškem, kdy může obchodník putovat po anglických cestách s rancem plným zlata, aniž by se musel obávat přepadení.“

Propána. Toho chlapce přece najali, protože umí rychle psát, ne kvůli jeho komentářům, jakkoli zní povzbudivě. Jde především o čas. Brzy začne opadávat listí.

„Domnívám se,“ pokračuje opat, „že okolnosti počátku války postačí vylíčit několika málo slovy, neboť je každý zná.“

„Ehm…“

Propána, už zase. Copak je tam v Abingdonu neučili dějinám? „Její příčinu,“ praví opat zřetelně, „zavdala smrt krále Jindřicha I. Anglického v 1135. roce Našeho Pána v Normandii…“

„Zemřel na přejedení mihulemi,“ řekne písař radostně. „To vím.“

Opat si povzdechne. „Byl to muž s neukojitelným apetýtem, a to nemluvím jen o jídle. Měl spousty levobočků.“

„To mám zapsat také, pane?“

„Pro mě za mě. Bylo by však užitečné, kdyby ses zmínil, že král trval na tom, aby se u jeho smrtelného lože shromáždili všichni šlechtici a odpřisáhli mu, že za svou královnu přijmou jeho jediného zbývajícího legitimního potomka, císařovnu Matyldu, dříve panovnici Německa. Ta mezitím ovdověla a znovu se vdala za Anjouovce Geoffreyho Plantageneta.“

„Tutéž císařovnu, která byla matkou našeho současného krále Jindřicha?“

„Ano, tutéž. Avšak její bratranec Štěpán, když se dozvěděl o strýcově smrti, hned přispěchal z Normandie do Anglie a získal korunu pro sebe s pomocí právě těch stejných baronů, kteří přísahali věrnost císařovně.“

„Žena jim nikdy předtím nevládla, a tak ji nechtěli ani teď?“

„Když myslíš, když myslíš. A nyní, můj synu, se dostáváme k hlavnímu tématu mé kroniky. Do roku 1139, kdy císařovna Matylda vtrhla s armádou do Anglie, aby si vydobyla nazpět právo, které jí udělil otec. Štěpán mezitím stačil zklamat spoustu lidí, kteří ho předtím s takovým nadšením prosazovali. Byl to bez pochyby sympatický muž a ve válce též chrabrý bojovník, ale potají zosnoval vychytralou lest, čímž porušil slovo, které dal svým věrným, a přiklonil se na stranu prospěchářů. Jeho bratr, biskup Jindřich – muž pevnějšího charakteru, který mu dopomohl na trůn –, právem očekával, že bude za odměnu jmenován arcibiskupem z Canterbury. Jenže Štěpán se svému bratru odcizil a propůjčil tento úřad málo známému Theodorovi z Bec. Současně propustil možná neurozené, ale zato chytré muže, kteří řídili administrativu Jindřicha I., a na jejich místo dosadil své oblíbence, kteří se svými nulovými znalostmi nemohli zemi řádně spravovat. Svévolně, v jakési nepříčetnosti pozatýkal tři biskupy – jedním z nich byl biskup z Ely –, kteří se mu znelíbili. Zabavil jim dokonce hrady, čímž dal jasně najevo, že nebere žádný ohled na svobody církve.“

Mladý písař nesouhlasně zamlaská, svobody církve jsou mu svaté. „Taková zlotřilost.“

„Byl to blázen,“ praví opat. „Jeho vláda byla poznamenána řadou pošetilých rozhodnutí, což v roce 1141 přimělo některé z jeho dřívějších stoupenců, aby přestoupili na stranu císařovny a pozvedli proti němu zbraně. A co bylo ještě horší, příležitost nahrávala různým lotrům, které nezajímalo, kdo právě vládne, hlavně když se dařilo jim.“ Opat se zhluboka nadechl. „Právě od tohoto okamžiku, milý synu, začneme odvíjet náš příběh – od chvíle, kdy už válka zuřila naplno. A z toho důvodu musíme obrátit zrak nikoli k činům a bitvám velkých aktérů, ale k bezvýznamné vísce v bažinatém kraji hrabství Cambridge a k dívence, která tam tehdy jako jedenáctiletá žila.“

„Plebejci, můj pane?“ V písařově otázce zaznívá zděšení. „Nemá to snad být Historia Anglorum? Zpráva pro poučení budoucích generací?“

„To sice ano, ale tohle bude Historia Vulgi, vyprávěná ústy obyčejných lidí, kteří ji zase vyprávěli mně.“

„Ale… chudina?“

Nemocný opat podrážděně zasípěl. „Je to příběh o vraždě a zradě. Je to příběh o zneuctění jednoho dítěte, jednoho hradu a celé země. A teď už proboha piš…“

KAPITOLA PRVNÍ

Bažiny v hrabství Cambridge, únor 1141

Zpráva o tom, že venku zuří válka, prosákla do bažin docela nenápadně. Našla si cestu přes zelený filtr olší a vrb v nekonečné změti říček, potoků a rákosišť, kterému obyvatelé tohoto zapomenutého kraje říkali „slať“.

Ve vesnici Scutney se to dozvěděli od starého Saly, když se vrátil ze své obvyklé cesty na tržnici v Cambridgi, kam jezdil s loďkou prodávat rákos na výrobu došků. Vyprávěl o tom ve vesnickém kostele po skončení hromniční mše.

„Teď máme krále Štěpána –,“ začal.

„Koho?“ zeptal se kdosi.

Sala podrážděně vzdychl jako světaznalý muž při řeči s vesnickým idiotem. „Slyšel jsi mě dobře, tupče. Jindřich už na trůně není, teď je tam Štěpán. Starej Jindřich je už dva roky po smrti.“

„To mi nikdy neřek.“

„Jak by taky mohl? Byl to král a teď je mrtvej.“

Malý dřevěný kostelík byl jako vždycky cítit kouřem ze svíček s rákosovými knoty, které máčeli v loji. Svíce ze včelího vosku si Scutney nemohlo dovolit. A proč taky, když ty rákosové stejně hořely jasněji.

„No tak už pokračuj,“ pobízel Salu bratr Arth. Vysoukal se z hrubého vlněného roucha, ve kterém sloužil mši, a znovu si oblékl svůj pracovní kabát z ovčí kůže. „Ještě mě doma čeká nějaký kopání a taky půjdu na krtky.“

To museli všichni, ale přesto se žádný z vesničanů nehnul z místa. Kdo by nechtěl vědět více o tom, co proti nim kují tam nahoře.

Sala si líně protáhl ramena a znovu se obrátil ke svému publiku. „No tak ten král Štěpán si začal válku proti svý sestřenici, císařovně Matyldě. Vzpomínáte, jak jsem vám povídal, že si starej král Jindřich na smrtelným loži přál, aby Anglii vládla jeho dcera, tahle Matylda? Jenže šlechtici nebyli zvědaví na to, aby nám kralovala nějaká zpropadená ženská, a tak řekli ne a dali korunu tomuhle Štěpánovi, kterej je synovec starýho Jindřicha.“

Sala si přísně prohlížel hlouček věřících. „Teď už je ti to jasný, Berte? No a tý Matyldě se zase nelíbilo, že ji ignorujou, a přitáhla prej s armádou, která tam teď někde válčí se Štěpánovým vojskem.“

„No a co z toho?“ namítl Nyles.

„Tohle ti nestačí?“ Salu rozhněvalo, že Nyles, který byl ve vesnici někdo, protože vlastnil víc ovcí než kdokoli jiný, nepřijal zprávu vstřícněji. „Povídám vám, že tam venku se válčí.“

„To válčej pořád,“ pokrčil rameny Nyles.

„Ale to je přece zajímavý, tati, ne?“ zeptala se jedenáctiletá Em a zvedla oči k otci.

Nyles vlepil malé rusovlásce pohlavek za to, že si dovolila promluvit v kostele. Měl ji rád snad ze všech dětí nejvíc, ale neslušelo se, aby se ženské chovaly takhle, hlavně ne tahleta. „No tak to jim přeju hodně štěstí. A teď už pojďme domů na ty krtky.“

Jenže starý Sala zvedl podrážděně ruku. „A řeknu ti ještě něco, Nylesi. A tentokrát nastražíš uši, to ti garantuju. A budeš si ji hlídat jako oko v hlavě,“ zdůraznil a ukázal na Em. „Lidi říkaj, že tam řádí banda žoldáků a je s nima nějakej mnich, kterej má rád zrzky. A když na nějakou kápne, provádí s ní strašný věci.“

Nyles jen shovívavě zavrtěl hlavou a otočil se ke dveřím. Dobře znal Salovy poplašné zprávy a nesmyslné historky ze světa, a přesto teď po něm náhle přeběhlo jakési divné mrazení. Aniž by si to uvědomil, přitáhl děvče blíž k sobě. Ten potřeštěný starý mizera!

„To myslíš vážně, Salo?“ zeptal se ho. Stařec pojednou vypadal sešle, ale přikývl. Pak už se muži, ženy i děti ze Scutney vyhrnuli z kostelíka ven, aby pokračovali ve své vlastní, nikdy nekončící válce – s vodou.

Severní moře bylo jejich arcinepřítelem. Pořád hrozilo, že při některém ze svých běsů Východní Anglii zaplaví, vylije se na pole a utopí všechen dobytek. Svým nenasytným jazykem olizovalo nizoučké ostrůvky, které hustě lemovaly pobřeží této nejnižší části Anglie. V zimě museli čistit zarostlé břehy líně tekoucích řek a širokých odvodňovacích stok, jinak by se ucpávaly a přetékaly.

A ke všemu ti krtci, stejně obávaný nepřítel jako moře. Museli tu havěť vybíjet, aby svými zatracenými chodbičkami nerozrývala náspy odvodňovacích stok.

Kdepak, obyvatelé Scutney se měli co ohánět v močálech a nemohli přemýšlet nad válkami nějakých zpropadených šlechticů. Navíc byli stejně v bezpečí, protože na jejich území – jen tamhle, hlupáčku, vidíš ty její věže v dálce? – stála elyská katedrála, největší katedrála v Anglii.

Každým rokem museli do Ely dodat čtyři tisíce lesklých, svíjejících se úhořů, aby si zajistili ochranu svaté Etheldredy, jejíž kosti ležely ve vyšperkované hrobce uvnitř katedrály.

Mocná světice Etheldreda byla Anglosaska jako oni. Vesničanům se nelíbilo to množství úhořů, které museli nachytat, aby si její mniši nacpali břicha, ale zároveň byli Etheldredě vděční za to, že je chrání před vnějším světem s jeho věčnými boji a jinými vylomeninami.

Ach ano, každý darebák, který by si troufl slídit a vraždit v této části bažin, by zase velmi brzy skončil, poněvadž stará dobrá svatá Etheldreda by mu nakopala zadek.

Lidi vždycky říkali, že kdyby chtěl nějaký nepřítel zaútočit na Ely, musel by se najít zrádce, který by mu ukázal tajné zpevněné cesty, které ke katedrále vedly. A kdo by byl tak neskutečně hloupý, že by se odvážil zradit svatou Etheldredu? Mašíroval by rovnou do pekla, blázen jeden.

To si všichni mysleli.

Jenomže zrádce se přece našel a už teď kul svoji zradu. A válka měla brzy zavítat do bažin i Scutney, zatímco svatá Etheldreda ve svém pět set let starém hrobě proti tomu pranic nezmohla.

*

O svém osudu se ve vsi dozvěděli na počátku ledna, kdy se objevili vojáci vyslaní Hughem Bigodem. Přišli odvést zdejší muže na práci, aby Hughovi postavili nový hrad.

„Bigod?“ řval Nyles a vzpouzel se v držení dvou strážných, zatímco jeho zrzavá dcera je tloukla pánví do nohou. „Nic mu nedlužíme. Patříme Ely.“

Hugh Bigod, nový hrabě z Norfolku, vlastnil ve Východní Anglii pořádný kus půdy. Vesničané ze Scutney ho vídali, jak se v parádních šatech promenuje po Ely, často s jejich biskupem, když pořádal vánoční hostinu, ale i při jiných podobných příležitostech. Neměli ho rádi. Jenomže z Norfolku neměli rádi nikoho. Když na to přišlo, lidi ze Scutney neměli rádi ani lidi z druhé vsi hned za močálem.

Hlavně jejich pána ne, což dávali jeho vojákům patřičně najevo. „To je nezákonný, kruci. Nepatříme mu. Na co chce vůbec další hrad? Má jich přece spoustu.“

„Ale teď potřebuje ještě jeden,“ odvětil velitel. „Pro případ, že by nás napadla císařovna Matylda. Je válka, lidi.“

„Moje válka to není,“ odsekl Nyles, jenž se stále kroutil v rukou vojáků.

„Teď už je,“ zdůraznil velitel. „A jestli mě ti tvoji špunti nepřestanou řezat po hnátech, brzo budou na seznamu ztrát.“

Na pomoc Em mezitím přiběhla její mladší sestra Gyltha a oháněla se železným bodcem.

„Nechte toho,“ poručil Nyles dívkám. Ale ony nepřestaly, dokud je neodtáhla jejich matka.

Aenfled své dcery pevně držela a dívala se za manželem a všemi ostatními zdatnými muži, jak je odvádějí pryč. Smutný průvod se ubíral po zpevněné cestě, která vedla až do Cambridge.

„Však se brzy vrátíme, holka,“ volal Nyles přes rameno. „Hlavně zažeň ovce do ohrady a při prodeji sena nechoď pod tři pence za panáka. Jo a dohlídni na to, aby ta mizerná střecha byla do zimy hotová, a…“ Najednou si vzpomněl na varování starého Saly. „Dávej pozor na Em, měj ji pořád u sebe…“ Pak už jeho slova nebylo slyšet.

Ženy ze Scutney stály jako solné sloupy, zatímco pokyny jejich mužů slábly a slábly, až k nim doléhala jenom ozvěna. Potom umlkla i ona. Vzduchem se nesl jen vyděšený nářek malých dětí a kejhání divokých hus nad jejich hlavami.

Neplakaly. Ženy z bažin nikdy nepláčou.

*

Začal předvelikonoční půst. Muži se stále nevraceli.

A zima byla krušná. Ptáci za letu padali z nebe, zkosení mrazem. Řeky zamrzaly a v sevření ledu se černaly mrtvé ryby. Staří lidé umírali ve svých chatrčích, ovce v ohradách.

V borkovištích se rýče tupily o rašelinu, jež byla tvrdá jako ocel. Otopu měli málo, a tak se vyčerpané, sedřené ženy musely i s dětmi vydávat stále dál za hranice vsi. Chodili pro rašelinové brikety, které před rokem uskladnili v okolí pro pasáky ovcí, aby se mohli hřát u ohýnků v době bahnění.

Na svatého Valentýna přišla řada na Aenfled a její dcery. Vzaly trakař a zamířily do hloubi bažin pro otop. Braly všechno, na ovčí stezce po nich nic nezůstalo. Zachumlané v tlustých vlňácích vypadaly jako nestejně velké šedé sochy ploužící se šedivou krajinou. Jejich dech prosakoval do šálů, jimiž si zakrývaly ústa, a měnil se v led. Ve vzduchu se však vznášel slabounký opar, který sliboval, že počasí by se mohlo snad už konečně změnit k lepšímu. Děti nesly luky a šípy, kdyby se naskytla příležitost střelit nějakou husu.

Em měla za opaskem zasunutý vyřezávaný dřevěný klíček, který jí toho rána tajně strčil do ruky Durwyn, syn bratra Artha.

Gyltze ta věc nešla z hlavy. „Chce odemknout tvý srdce. Budeš se nám vdávat.“

„Hlupák,“ řekla Em. „Vdávat se nebudu nikdy a určitě ne za ťulpase, jako je Durwyn. Navíc na to ještě nemám věk a on zase dost peněz.“

„Ale ten jeho první klíček sis nechala.“

„Dnes večer poletí do ohně,“ slíbila jí Em. „Zahřejeme se.“

Dívky zastavily. Přes boty cítily, jak se zem chvěje pod údery koňských kopyt. Po hrázní cestě za nimi pádili jezdci.

„Zalezte sakra rychle do rákosí,“ zasyčela Aenfled. Shodila trakař z krajnice a strhla své děti za sebou.

V bažinách byli koně vzácní. A koně, kteří jeli tryskem, nevěstili nic dobrého. Možná ti jezdci měli přátelské úmysly, a možná také ne. Poslední dobou se množily hrozné zvěsti o vesnicích, které vyplenili démoni, o znásilněných a zavražděných ženách a vypálených sýpkách. Aenfled nechtěla nic riskovat.

Na poslední chvíli se stačily zavrtat do rákosí a skrčit se pod hustou změtí holého vrbového proutí.

Aenfled zacpala rukou pusu mladší dceři, kterou by v tomhle věku ještě neumlčela pouhým pohledem. A tiše se modlila: Svatá Maria, ať projedou kolem, ať projedou kolem.

Projeďte kolem, projeďte kolem, pobízela je v duchu Em, projeďte kolem. Přes rákosí nad svou hlavou viděla, jak od kopyt odletují kusy hlíny – první jezdci projeli. Sklonila hlavu na znamení vděčnosti. Děkuji ti, svatá Ethel, už nikdy nebudu zlobit.

Jenže vtom jeden z jezdců uprostřed špalíru zastavil. „Zahlíd jsem, jak se něco vrhlo do toho podělanýho příkopu. Přísahám.“

„Jelen?“ Další jezdec prudce přibrzdil a otočil se zpátky. Jak se blížil, vítr náhle zesílil a nadzvedl mu šaty. Na bocích zvířete ulpívala bílá pěna a kapala z nich krev – jezdcovy ostruhy vypadaly vskutku hrozivě.

Em dřepěla, ani nedutala; cítila pachy mužů nad sebou. Pot, špína, koně, krev a jakýsi zvláštní, štiplavý odér, který neznala.

„Možná.“

„No tak tu potvoru vyžeň ven. Na co čekáš?“

Do příkopu začaly bodat hroty kopí. Jeden z mužů sesedl a lezl dolů. Divoce při tom halekal.

Em věděla, že je s nimi ámen. Stiskla odhodlaně rty a roztáhla je do tenké čárky. Kdyby jí v tu chvíli její těžce zkoušená matka viděla do obličeje, zděsila by se. Ne, tohle ještě není konec. Nebude, když je odvedu pryč. Hlavu sestřičky zatlačila hlouběji do země a vrhla se proti břehu. Jedna větev jí strhla z hlavy čepici a odhalila ohnivě rudé kadeře. Em se na okamžik zarazila, ale nevrátila se pro ni. Utíkala dál, co jí nohy stačily.

Aenfled přitiskla Gylthu k sobě. Její úpění a prosby k Panně Marii zanikly v hlaholení mužů. Slyšela, jak se ten, který sešel nejníž, drápe zpátky nahoru a připojuje se ke štvanici. Koně se dali opět do poklusu. Aenfled slyšela, jak mužský řehot slábne – hnali se za kořistí stále hlouběji do bažin. Potom k ní dolehly vzdálené výkřiky, když Em chytili. Její dcera statečně bojovala. Nakonec si matka uvědomila, že ji koně odvážejí pryč.

Vyplašení ptáci se začali slétat zpátky do bažin a usazovali se v rákosí. Pak znovu zavládlo zlověstné mlčení.

Aenfled se přestala v příkopě modlit.

Potom už se nikdy nemodlila. A kdyby ano, tak jen za duši své dcery.

KAPITOLA DRUHÁ

Hrad Kenniford, hrabství Oxford, únor 1141

Stála ve své kapli na svém vlastním hradě a za okamžik se měla vdát. Šestnáctiletá Maud z Kennifordu přemýšlela, zda budou mít alespoň tolik slušnosti, aby jí položili otázku, jestli chce toho muže, třiapadesátiletého Johna z Tewingu, pojmout za svého zákonného manžela.

Kdyby to udělali, její upřímná odpověď by zněla: „A co jiného mi k čertu zbývá?“

Otázka, která v tu chvíli vyšla z úst zadýchaného, zabláceného kněze, byla: „Kdo vdává tuhle ženu…“

Vtom ji jedno z Beaumontovic dvojčat chytlo za paži a postrčilo dopředu. „Já, Waleran de Meulan, hrabě z Worcesteru. Tato dáma je chráněnka našeho požehnaného krále Štěpána. Jeho jménem ji dávám za ženu tomuto muži. A pro rány Boží, dokončete to.“

Hrabě s sebou přivezl kněze a ještě asi tucet rytířů, kteří teď stáli v kroužku okolo Maud. Všichni byli cítit potem, koňmi a panickým strachem. Uprchli z bitvy u Lincolnu, kterou podle všeho prohráli, a přihnali se až sem, aby ji provdali za muže, jehož nikdy předtím neviděla, ve jménu krále, který padl do zajetí – a možná už teď ani králem nebyl.

Pokud byly jejich informace správné, chystala se vojska císařovny obsadit zemi. Takové pohromě museli zabránit za každou cenu, neboť jako královna Anglie by Matylda zabavila půdu všem, kteří se proti ní postavili, tedy i tu jejich.

Ve výčtu věcí, jež musely padnout na oltář obětí, byl (aspoň z pohledu Maud) sňatek, kterým by převedli hrad řečené Maud – Matyldy z Kennifordu – a hlavně důležitý přechod na horním toku Temže, který tato bašta strážila, do rukou řečeného Johna z Tewingu, jednoho z nejvěrnějších přívrženců krále Štěpána. Tím by císařovně zabránili v postupu na západ, pokud by se rozhodla jít právě tudy.

Maudini přívrženci, její vrchní správce sir Bernard, její sestřenice Lynessa a velebný otec Nimbus, kteří se měli stát svědky této události, byli obstoupeni skupinou Štěpánových rytířů, kdyby snad chtěli něco namítat. Waleranův bratr hrabě z Leicesteru dokonce držel lesklou dýku nebezpečně blízko Nimbova hrdla. Do místnosti se protlačila také její chůva Milburga. Nedokázali jí v tom zabránit ani ti nejvýše postavení z anglických šlechticů – ve skutečnosti by si ani netroufli.

Sir Rollo, velitel Maudina vojska, stál dole na parkánu mezi svými vojáky a křičel do okna kaple: „Jste v pořádku, má paní?“

Ne, nejsem, ty starej přiblblej kreténe. Proč jste sakra otvírali bránu?

Přesně řečeno, sir Rollo neměl samozřejmě na výběr, stejně jako by Lynessa, Milburga ani otec Nimbus nemohli nic namítat, pokud Maud řekne své ano. Kenniford byl už formálně přislíben králi. Při korunovaci se Maudin umírající otec rozhodl vzdát novému vládci hold a zanechal dceru i s jejím dědictvím v jeho poručnictví, aby ji Štěpán dal posléze tomu, koho bude chtít odměnit.

Ukázalo se však, že takový dar nosí smůlu. Začalo se říkat, že vybrat si Maud z Kennifordu za nevěstu znamená vybrat si pro sebe rakev – dlužno říci, že tato pověst Maud skvěle vyhovovala. Všichni tři nápadníci, které jí Štěpán až dosud vybral, zemřeli dřív, než mohlo ke svatbě dojít. První si zlomil vaz při nehodě na lovu, druhý pro změnu na turnaji, zatímco třetí, teprve pětiletý chlapec – tenhle se jí skutečně zamlouval, protože si říkala, že nebude mít problém ho zvládnout –, projevil trestuhodnou neopatrnost: utopil se ve studni.

Ani to však Johna z Tewingu neodradilo, aby se o smůlu ucházel. On sám představoval smůlu. Maud věděla jistě, že tohoto muže ovládat nebude. Přerostlý, prošedivělý, zjizvený a těžkopádný, navíc páchl jako medvěd a měl stejně nudné způsoby jako vzhled. Dokonce si s sebou přivezl svou konkubínu, nabručenou zanedbanou ženskou, která se jmenovala Kigva. Stála v koutě místnosti a nevraživě civěla na Maud.

A je to tu. Celebrující kněz se k ní otáčí, otevírá ústa a vyslovuje onu otázku, bez níž by manželství nebylo posvěceno zákonem. „Maud z Kennifordu, berete si tohoto muže…?“

Maud se otočila a pohlédla na otce Nimba, svého zpovědníka a rádce, který při ní stál už od dětství. Drobný kněz ji dokonce i s nožem u krku pobízel očima, ať řekne ne. Celé je to příliš uspěchané a příliš nebezpečné, nevěstí to pro její budoucnost nic dobrého. Když je hnali po schodech nahoru do kaple, pošeptal jí: „Zlatíčko! Ten chlap je otřesný špinavec, jen se podívej na jeho nehty. Pověz jim, že chceš být jeptiška. Řekni, že chceš vstoupit do kláštera v Godstow. Že ses už zaslíbila Panně Marii.“

Ach ano, to by bylo krásné. Několik světic a mučednic se o to pokoušelo, a staly se svatými právě proto, že je kvůli tomu umučili.

Jediný důvod, proč se ti zoufalci okolo ní vůbec zatěžovali se svatebním obřadem a nevzali si hrad, jako by se nemetlo, byli její vlastní vojáci na hradbách. Přečíslili je v poměru dva ku jednomu. Sir Rollo možná nebyl nejbystřejší, ale jeho věrnost nepatřila ani králi, ani císařovně, nýbrž Maud. Kdyby dala pokyn, bil by se za ni s vojáky jako lev. Na druhé straně, když teď řekne ano, John z podělanýho Tewingu se stane jejich zákonným, a tudíž nezpochybnitelným velitelem. A totéž se bude týkat i jí.

V malé kapli se jako vždycky vznášel pach zatuchliny, kadidla a aromatických bylinek, které do něj svědomitý otec Nimbus přimíchal. Její otec si zjednal mnicha z Abingdonu, aby kapli vymaloval. Malá Maud se tak mohla učit katechismu podle vyobrazení Rajské zahrady (docela veselého), Nanebevzetí Páně, Tří králů klanících se buclatému Ježíškovi a toho dalšího výjevu, který ji vždycky fascinoval – ctnostná Judita na něm utínala hlavu Holofernovi. Otec Nimbus chtěl tu scénu zamalovat, prý je moc krvavá, ale Maudin otec to zamítl se slovy, že představuje dobrý protiklad k tématu Salome a Jana Křtitele.

Maud při té vzpomínce připadlo pozoruhodné, nakolik se její ženich podobá bestiálnímu, opilému Holofernovi.

Celebrující kněz položil otázku znovu: „Maud z Kennifordu…?“ Cítila, jak jí Waleran stiskl paži.

„Počkejte, ano?“ odsekla. „Přemejšlím o tom.“

Domluvenému manželství se stejně nevyhne, ať dříve nebo později. Kenniford se svými panstvími a půdou představoval příliš cennou kořist, kterou bude král chtít věnovat někomu ze svých věrných. Co by si přála ona sama, na to se jí ještě nikdo nezeptal a ani nikdy nezeptá. Současný nápadník ji odpuzoval stejně jako ti dva předchozí majitelé zlámaných vazů – ten první byl nepříčetný šílenec, jehož pronikavý smích rval člověku uši, no a druhý zase opilec, kterého nikdy neviděla střízlivého. Byl by tenhle hromotluk opravdu tak špatná volba?

Maud se nad tím zamýšlela logicky. Je starý, což hovoří v jeho prospěch – svou smrtí jí prokáže laskavost. Soudě podle jeho cholerické vizáže k tomu dojde spíše dřív než později. A je to slavný bojovník, což jí také nahrává, protože bude většinu času trávit v bitvách, kde ho může někdo zabít. Při troše štěstí a díky pomocné ruce Panny Marie, k níž se teď bude modlit o to víc, by mohli vyrazit do války hned po obřadu a ušetřit ji hrůz svatební noci.

Ostatně, kdyby jí dovolili přistoupit na scénář otce Nimba a odejít do kláštera, znamenalo by to vzdát se navždy Kennifordu i svých dalších pozemků. A něco takového by udělat nemohla.

Od devíti let, kdy její otec opustil tento svět, vládla Maud svým panstvím a poddaným jako pravý despota. Měla štěstí, že v jejích žilách kolovala krev anglosaské a normanské šlechty – z matčiny strany byl jejím předkem král Eduard Starší a z otcovy zase Roger d’Ivry, šerif z Gloucesteru. To jí – přinejmenším do svatby – dávalo zákonné právo vládnout dvěma hradům (ačkoli jeden byl spíše pevnost s palisádou v hrabství Cambridge a s Kennifordem ho srovnávat nemohla), pěti panstvím porůznu rozesetým v Anglii a třem dalším v Normandii, kromě toho měla právo obsazovat kněžské úřady v šesti kostelech. Všude ji uznávali jako svou paní, stejně jako ona za svého vládce uznávala krále Anglie a Normandie.

Maud měla samozřejmě k dispozici dobré poradce. Otcův vrchní správce sir Bernard byl věrným a moudrým správcem a ve své mladé paní našel mysl stejně otevřenou a bystrou, jako měl on sám. Dokázala si pamatovat každý akr orné půdy nebo pastviny, veškeré počty svých stád, věděla, který ze stovek uživatelů její půdy je svobodný a který nevolník, kolik a čím jí mají platit, který z jejích rytířů je jí povinován vojenskou a strážní službou, znala ty, kdo měli podle tradice odevzdávat sedm hus či například vyšívané rukavice, navíc i v který sváteční den, a podobně si pamatovala všechny jiné druhy služeb a službiček. (Nejvíc ji bavilo přijímat služby od Williama z Garthbrooku, který měl v držbě třicet akrů v Sussexu a byl povinen na každé z jejích vánočních hostin předvést malé vystoupení: vyskočit a do toho současně hvízdnout a vypustit pšouk.)

Už nikdy by nevelela své poslušné hradní stráži, nerozkazovala v kuchyni, nevynášela by soudy nad provinilci ani neodměňovala ty dobré, nešikanovala a nekurýrovala vesničany za svými hradbami, nedohlížela by na žně, nepředsedala vánoční hostině… Má tohle všechno vyměnit za suchopárný život ve zdech godstowského kláštera? Její duše by tam chřadla a chřadla, až by z ní nezůstalo vůbec nic.

Ano, manželství by znamenalo, že své lidi předá tomuhle muži, ale pořád je bude moci chránit – a to byla její povinnost i radost, kterou ji pověřil sám Bůh.

Waleranův stisk na její paži zesílil. Nůž u krku otce Nimba se pomalu zapichoval do kůže. Maud slyšela, jak sir Rollo venku šikuje své vojáky a chystá se zaútočit na věž.

Jsou to její lidé. Nedovolí, aby někoho z nich zabili. Manželství s tímhle hulvátem bude svým způsobem smrt – ale bude to její smrt, ne smrt Kennifordu.

Maud dospěla k rozhodnutí, o němž od první chvíle věděla, že je jediným možným řešením.

„No tak fajn,“ řekla. Kaplí se rozlehlo ulehčené mumlání, jež připomínalo chladivý vánek. Přerušilo ho jen bolestné zakvílení konkubíny Kigvy.

*

K čertu s nimi. Až tolik naspěch neměli, aby hned vyrazili do noci připravovat svoje hrady na válku. Takové věci se nikdy nedělají s prázdnými žaludky.

Maud s narychlo upleteným věnečkem, který jí neobřadně narazili na hlavu, seděla se svým novomanželem ve velkém sále u hlavního stolu. Cítila se mizerně, ale přesto blahopřála sama sobě i svým kuchařům za to, s jakou rychlostí na poslední chvíli připravili svatební hostinu. Beaumontovic dvojčata seděla po její levici a nešetřila chválou na výborné jídlo. Když teď splnila jejich požadavky, opět měla před sebou ty galantní rytíře, které znala ze svých prvních návštěv u dvora. Svým šarmem si získali hraběcí tituly, neboť i král Štěpán mu podlehl. Waleran dostal dokonce za manželku Štěpánovu čtyřletou dceru, ale děvče zemřelo krátce po svatbě ve stejný měsíc, kdy skonal i Maudin nezletilý snoubenec. S Waleranem si tehdy vyměnili kondolence a Maud nabyla dojmu, že se to stalo základem jejich hluboké vzájemné úcty. Jak ošklivě se mýlila!

„A vaše hovězí, madam. Je z Walesu? Jak to děláte, že docílíte tak úžasné chuti, takové křehkosti?“

„Necháváme ho dva týdny viset, jako svoje nepřátele,“ odvětila stroze Maud. Přece se nenechá vtáhnout do rozhovoru o chovu hovězího dobytka, jakkoli by jí to téma připadalo zajímavé.

Na druhé straně to byli jediní lidé, se kterými mohla u stolu konverzovat. Její manžel s ní ještě vůbec nepromluvil. Raději se vyptával sira Rolla na tloušťku hradeb a rozmístění střílen a každou chvíli chudáka velitele pocákal jídlem, které si bral nemytýma rukama ze svátečních mís. Do toho nechutně přežvykoval s otevřenou pusou a všechny dobroty mohutně zaléval jejím nejlepším vínem. Nebylo divu, že přes všechny své zásluhy neměl ještě ani v tomhle věku žádný titul.

Maud mu beze slova podala jeden ze svých lněných ubrousků a obrátila se k Waleranovi. „Po takové porážce jako u Lincolnu,“ řekla a osušila si rty, „na co se máme připravit? Proč vlastně musí být Kenniford v pohotovosti? Copak není král svržen a válka u konce? Není teď naší královnou císařovna?“

Ne, zdálo se, že není. Maud si už zase připadala odstrčená, neboť dvojčata využila první příležitosti, jaká se jim po bitvě naskytla, k pečlivému rozboru situace. Přesto je pozorně poslouchala. O politiku se až do dnešního dne nezajímala. Bylo jí jedno, zda Anglii vládne císařovna nebo Štěpán, pokud byl Kenniford v bezpečí. Jenomže teď se karta obrátila…

Vyrozuměla, že nárok císařovny Matyldy by musela uznat v prvé řadě církev. „A jaká je pravděpodobnost, že ten parchant Jindřich nechá Štěpána na holičkách a přesvědčí ostatní biskupy?“ zeptal se Waleran.

„Matylda má přece West Country.“

„Ale nemá Londýn.“

Maud pochopila, že „parchant Jindřich“ je biskup z Winchesteru, králův bratr, papežský legát, nejmocnější duchovní v Anglii hned po arcibiskupovi z Canterbury. Štěpán získal korunu s jeho přispěním, ale potom ho urazil, takže se mohli jen dohadovat, na čí stranu se teď „parchant“ přikloní…

Z West Country hrozilo nebezpečí, pokud to chápala správně. Gloucester, jemuž vládl jako hrabě císařovnin nevlastní bratr, její oddaný spojenec a další parchant, ve dvojím smyslu toho slova… Cirencester… Wilton… Reading… Oxford… tam všude jeho sestru přijmou, pokud se k nim probije, ať Bůh všechny ty svinské díry sežehne plamenem…

Jenže císařovna potřebovala získat Londýn a Londýn byl samosprávná komuna – zapomeňme na všechno, co kdy Waleran a jeho dvojče řekli o zavšivených komunách –, které Štěpán kdoví proč dopřával takovou volnost, jakou císařovna, ta autokratická kráva, bude jen těžko ochotna dál tolerovat. Ano, Londýn byl jejich naděje…

A teď Normandie… co Normandie? Mohl by to vévodství dobýt císařovnin novomanžel Geoffrey Plantagenet? V současnosti se mu vede zatraceně dobře. Ale pozor, dělá to pro císařovnu? Nebo spíš jen pro sebe? Jako manželé spolu moc dobře nevycházejí.

Maud jim vpadla do řeči, aby do problému vnesla trochu světla.

„No to je přece jasný,“ řekla radostně. „Jeden z vás uzavře mír s Geoffreym a potom, jestli se císařovna stane anglickou královnou a bude se chtít pomstít a zabaví vám vaše zdejší statky, budete mít pořád ještě Normandii.“

Až do té chvíle si neuvědomovala, jak moc jsou ti dva zoufalí. Obrátili k ní své hezké oči a Maud viděla, jak v duchu kalkulují. Přemýšleli nad tím, panebože, oni nad tím doopravdy přemýšlejí.

Kdyby z toho vycouvali tímhle způsobem, pořád by přežili jako mocní muži. Dvojčatům patřila obrovská sídla na obou stranách Kanálu, zatímco ona, Maud, jich měla jenom pár. A bude vydána na milost císařovně, když ji teď zatáhli do Štěpánova zmenšujícího se tábora. Bez Kennifordu a jejích dalších, menších anglických sídel by jí zůstalo jen jedno či dvě ubohoučká panství v Normandii, kde by musela živořit jako nějaký podružný nevolník.

Vy parchanti, pomyslela si.

Jejich rozhovor konečně zaujal Johna z Tewingu. Během jídla v jednom kuse osahával Kigvu, tulil se k jejímu špinavému krku a mačkal jí prsa tak vulgárním způsobem, že se z toho Maud obracel žaludek. Z ničeho nic se k nim obrátil a vyprskl: „Ta čubka nikdy královnou nebude.“

„Bože chraň,“ řekl Waleran, „ale vaši jistotu vám přesto závidím.“

„Jo? A kam se poděla tvá odvaha, mládenče? Sám Bůh ji u tý korunovace srazí bleskem k zemi, když ji nezabiju já. Ženská na trůně? To je proti přírodě. Ženský jsou dobrý jenom na šoustání, k ničemu jinýmu nejsou.“

V sále pojednou zavládlo ticho. Všichni k němu otočili hlavy. I muži, kteří si mysleli totéž co on, byli zaskočeni tím, že to zakřičel u stolu ve společnosti žen.

Maud měla pocit, jako by schytala tvrdou ránu od protivníka, jehož sílu špatně odhadla. Věděla, že se vzdává kontroly, ale teprve nyní jí to došlo s plnou silou. Ocitla se v čelistech vzteklého psa. Pohlédla na Kigvu, jestli ji to zasáhlo taky. Ale její prázdný výraz a ochablé rysy naznačovaly, že ji ta příkrá slova vůbec nešokovala ani neurazila. Teprve když si všimla, že na ni Maud zírá, zkřivila tvář záští.

Maud rychle odvrátila pohled jinam. Ta žena působila stejně zlověstně jako sir John surově. Maud ucítila slabost v kolenou, ale přesto se silou vůle zvedla. „Dámy,“ pronesla zvučným hlasem, „je nejvyšší čas nechat tady pány rozjímat nad vínem.“ Viděla, že Kigva se nezvedla. Hostiny se účastnila jen malá hrstka žen, a tak se za ní odebrala pouze Lynessa a lady Morgana, velšská teta, která tu pobývala na návštěvě.

Když odcházely, Waleran se opožděně zvedl, aby nevěstě připil na svatební noc. „A Bůh ať požehná tento svazek štěstím a nadělí jim kupu synů.“ Ozvalo se zdráhavé, rozpačité „na zdraví“.

Venku se Lynessa zastavila a potichu Maud objala.

„Ještě dnes večer odjedou do války, že jo?“ mumlala Maud prosebně na jejím širokém rameni. „A on pojede s nima, že jo?“

„To nevím, ty moje malá chudinko.“

Následoval nesmělý pokus doprovodit ji do její komnaty, což družičky obvykle dělají. „Měly by tu být barevné pentle, kytičky a takové ty věci,“ říkala s pláčem Lynessa. „Mám nějaké přinést?“

„Ne, kdepak.“ Tohle manželské lože fakt není třeba zdobit. Maud se od Lynessy odtáhla. „Slavnostní atmosféra není v tomhle případě na místě. Můžeš jít.“

Jediný, koho si přála mít u sebe, byla Milburga, nejbližší ze všech jejích blízkých. Totiž s výjimkou otce Nimba.

Milburga čekala u postele v tlumené záři, jež vycházela z koše se žhavým uhlím. Její statné tělo vrhalo na zeď ještě větší stín. „Slyšela jsem.“

„Ježíšikriste, co mám dělat, co mám dělat?“ Maud se chytla za čelo a poprvé v životě ucítila, jak jí třeští hlava bolestí.

„Ani bolest hlavy ho nezastaví. Ty se teď, moje milá, musíš rozhodnout, jestli s ním chceš mít děti nebo ne.“

„NE!“ Gobelíny na zdech ztlumily její zhnusený výkřik. „S ním ne, nikdy.“ To by rodila jen samé zrůdy. Přijde čas, kdy bude mít děti s jiným, lepším manželem, až tenhle mizera natáhne bačkory.

„Myslela jsem si to, a tak jsem ti přinesla tohle.“ V chůvině natažené ruce ležela hrstka ochlupených semínek. Vysypala je na noční stolek.

„Co je to?“ Maud věděla, že její chůva je zapálená bylinkářka. Ráda se svěřovala do její péče jako pacientka, poslechla si diagnózu a nechala si naordinovat lék. Ale někdy jí ty její kúry naháněly husí kůži, stejně jako názvy prapodivných nemocí. Na druhé straně, Milburga si ráda užívala života, a přesto byla za celou tu dobu jenom dvakrát těhotná.

„Semínka divoký mrkve. Odrovnaj to jeho prasečí semeno. Ale musíš je dobře rozžvýkat, jinak ti to projde žaludkem bez účinku.“

Semeno. Jeho hnusný semeno. Maud pocítila takový odpor, že se jí chtělo zvracet. „Možná – óóch, myslíš – Panebože, pomoz mi – Millie, myslíš, že ho vezmou s sebou, až pojedou pryč?“

Milburga mlčela. Nevěděla to o nic lépe než Lynessa.

Maud k ní zvedla zrak. „Musela jsem, viď že jo? Musela jsem říct ano.“

Milburga přikývla. „Sledovala jsem toho druhýho hraběte. Byl by podříz panáčkovi krk,“ – zženštilost otce Nimba doháněla Milburgu k šílenství – „a paní Lynessce taky a potom i mně, kdybys řekla jinak.“ Chůva usedla na postel a objala Maud kolem ramen. „Nic jinýho jsi vopravdu dělat nemohla.“

Starší žena s mladší seděly tiše vedle sebe a opíraly se o sebe o hlavami. Maud se mohla utěšovat aspoň tím, že neměla na výběr – musela zachránit životy svých blízkých.

Tak se utěšovala jen do chvíle, než se chodbou rozlehl hluk. Milburga se přikradla ke dveřím a napjatě poslouchala. Potom se zděšeně otočila. „Vedou ho nahoru.“

„Svatá Bohorodičko, prosím, stůj při mně.“

Maud si nabrala do pusy hromádku semínek a začala usilovně žvýkat.

KAPITOLA TŘETÍ

Jiná část bažin v hrabství Cambridge, únor 1141

Kdyby mohl, byl by ty blázny, co dívku unášeli, zastavil. Jenže nemohl. Ztratil už nad těmi muži kontrolu.

Přišel o koně a všechno ostatní, protože sesedl a šel se vymočit. Otěže předal Ramonovi, aby mu koně pohlídal. To však neměl dělat. Ten mizera jen čekal na příležitost, aby se ho zbavil.

A tak tedy odjeli i s ní. A s jeho koněm. A také s kuší, kterou měl v sedlovém vaku.

Jeho kuše, prokristapána! S ní byl jedním z nejlepších kušiníků v celém křesťanstvu; bez ní se náhle cítil bezmocný jako malé děcko. A jí bylo teprve deset, nanejvýš jedenáct let, chudinka malá. Ale chovala se statečně, rvala se s nimi jako teriér… Jenže měla smůlu, rusovláska. Mnich si na rusovlásky potrpí. Jak hnusný byl výraz toho parchanta, když se vracel od poslední z nich. Ani tuhle nešlo zachránit.

Osamělý muž, který trpěl uprostřed rákosiště a dumal o těch smutných věcech, byl zhruba středního věku a středního vzrůstu. Kůže v jeho obličeji, s prošedivělým strništěm a černýma, krví podlitýma očima, měla tmavý odstín jako pleť Kelta. A jak už to v bažinách bývá, pod tím ohromným nebem – ačkoliv na zemi ještě stále ležela mlha – si připadal jako obnažený. Měl pocit, že na něj hledí oko samotného Boha.

Ne zrovna příjemná situace pro žoldáka, který je odsouzen k zatracení už jen kvůli volbě profese. Gwilherm de Vannes ztratil svou duši už dávno a ve světle nedávných událostí si byl vědom toho, jak mizivou má šanci, že ji znovu nalezne.

V posledních dnech se stal svědkem takových věcí, které by otřásly i ďáblem: vyloupení katedrály v Ely, masakr mnichů, žen i dětí. On sám se na tom nepodílel ani v nejmenším, avšak k jeho zatracení stačilo, že byl těm krutostem nablízku. Nelze to žádným způsobem omluvit, jeho duše je prokleta nadobro.

I přesto poklekl na jedno koleno a začal se modlit za záchranu holčičky, kterou před chvílí unesli. A když už se do toho dal, tak i za záchranu své kuše, aby s ní mohl pozabíjet ty muže, kteří sebrali obojí.

Zaposlouchal se, jestli shora přijde nějaká odpověď, ale slyšel jen šelestění divokých tvorů v rákosí a posměšné kejhání motáka pilicha, jenž kreslil nad bažinou kříž.

Co vlastně čekal? Gwil vstal – pod pláštěm mu zacinkalo kroužkové brnění na kabátci z vařené kůže –, sundal si přilbici a rozhlédl se kolem.

Kde to k čertu je, když pomine to, že v šílené bryndě?

Rovina na všech stranách, rovina mizející pod závojem mlhy. Rákosí, močál, černá voda – od Lincolnu prakticky nic jiného neviděl.

Lincoln. Zatím jediná otevřená bitva v téhle zatracené obléhací válce – a oni ji prohráli. Když naposledy viděl krále Štěpána, vězel v obklíčení nepřítele a divoce se oháněl sekyrou.

Statečný muž, tenhle Štěpán, a taky naprostý pitomec. William z Yper na něj naléhal, prosil: „Vyčkejte a pošlete pro posily, můj pane.“

A co on na to? Kdepak čekat na posily, to by bylo proti jeho královskému mužství.

A tak tedy zaútočili na ten příšerný hrad a jeho obránci se houfně vyhrnuli ven. Ryčeli jako smyslů zbavení a Štěpánovo vojsko rozdrtili.

Byl to strašlivý debakl. Většina mužů z Gwilova oddílu zamířila k řece, kde se soudě podle zoufalého řevu utopili. On sám naskočil na nejbližšího koně bez jezdce a prohnal se mezi Štěpánovými rytíři, zatímco ti skládali zbraně. Pitomí rytíři, ti se nemusejí ničeho bát. Budou za ně požadovat výkupné a oni si budou zatím pochutnávat na výtečných večeřích a uléhat do měkkých postelí, zatímco rytíři z druhé strany, kteří je vzali do zajetí, budou v klidu čekat, až dorazí peníze. Chudí žoldáci jako on se mohli dočkat akorát tak oběšení.

Gwil se skupinou dalších spolubojovníků vyrazil na jih, v patách vojáky císařovny, kteří je divokým halekáním popoháněli. Mířili pod ochranu bažin lincolnského hrabství, a když nepřátele setřásli, postupovali ještě hlouběji do močálu v hrabství Cambridge. To ale ještě netušili, jak otřesné podmínky zde panují. Jestli se odsud někdy dostane, už nikdy se sem nevrátí. Člověk se v močálu úplně ztratí, a nejhorší to bývá v noci, kdy kolem poblikávají bludičky a vábí ho, aby šel za nimi. Kdyby to udělal, víckrát by ho nikdo nespatřil. Všude jen samé bahno, které dokáže pohltit jezdce i s koněm – a že se o tom přesvědčili na vlastní oči. A ta zima, tak otřesná zima, že se z ní jednomu scvrkávají koule.

Nejprve měl tu nepočetnou bandu žoldáků víceméně pod kontrolou. Je pravda, že občas po cestě přepadli nějakou vesnici, aby si obstarali jídlo, ale nikdy nebrali víc, než potřebovali, a nikoho nezabíjeli. To Gwil nedovolil.

Jenže pak se k nim přidal ten prapodivný, zpropadený mnich. On a ten mizera Ramon.

Jen Bůh ví, jak se dali ti dva kašpaři dohromady. Ramon byl jen prakovník, nejpodřadnější tvor mezi žoldnéři. Kdo byl ten mnich, to Gwil nevěděl, své jméno nikomu neprozradil a nikdy si ani kápi nesundal, ale zaváněl čertovým lejnem. Ten pach si Gwil pamatoval z doby, kdy sloužil pod sirem Hughem z Arromanches, bývalým křižákem, který měl špatné trávení – což si prý uhnal z těžkých jídel v Palestině – a musel si tuhletu bylinu přidávat do každého jídla.

„Vůbec po něm neprdím, rozumíš,“ prohlásil. „Ločidlo je skvělý, pač nemusíš mít strach, že se ztrapníš před dámama.“ (Jeho muži si vskrytu mysleli, že dámy by daly raději přednost ztrapnění, než pořád čichat ten pronikavý, dráždivý smrad, který kolem sebe starý rytíř šířil.)

Každého zvlášť by Gwil ještě zvládl, Ramona i toho neznámého mnicha. Jenže když si ti dva kápli do noty, vycházelo z nich takové šílenství, že ostatní k nim ve své popletenosti vzhlíželi jako k vůdcům smečky. Rozpoutali hotový teror. Vyplenili každou vesnici, na kterou narazili, a zanechali ji v plamenech – nebylo to nic jiného než šílenství. „Jakej to má smysl, poštvat proti sobě každýho chlapa v kraji?“ zdůrazňoval Gwil.

Jenže s nimi musel zůstat právě proto, že proti sobě všechny poštvali. Kdyby vesničané někde odchytili osamělého žoldáka, měl by hned o starost míň – žádné koule už by se mu nescvrkly.

A potom přišlo Ely.

Útok na katedrálu. Něco tak hrozného zpočátku zamítal i Ramon, ale mnich na tom neústupně trval.

Tím svým přiškrceným, slabým hlasem ostatním vysvětloval, že biskup z Ely je pořád ve vyhnanství, protože stál na straně císařovny, a většina elyských rytířů je pryč s ním. Tamní poklady střeží jen hrstka mnichů. „A já znám tajnou cestu k nim,“ prozradil.

To se vsadím, ty parchante, pomyslel si Gwil. A máš i svý důvody, proč ji chceš vyzradit.

Sotva však Ramon uslyšel slovo „poklad“, bylo rozhodnuto.

A tak se tam vydali a katedrálu vydrancovali. Gwil se toho neúčastnil. Nemohl říct, že by přímo drancoval. Podle nepsaných žoldáckých pravidel zamířil rovnou do kuchyně, aby si vzal jídlo, jednu či dvě lahvinky a kousek troudu na podpal…

Dobrá, no dobrá, cestou zašel i do biskupova prázdného domu a uzmul z kasičky pár mincí, které určitě potřeboval víc než ten zatracenej biskup. Ale nikoho nezabil!

Ramon a ostatní bohužel ano. Když Gwil vyšel z biskupova domu, zmasakrovaní mniši leželi na schodech katedrály, kde se marně pokoušeli bránit vyšperkované relikvie svatých, které byly uloženy uvnitř.

Pokud nebyl zatracen už předtím, nyní mu bylo jasné, že definitivně je. Spoluúčast na tak hrozném činu! Leželi tam mocní svatí, anglosaští svatí, kteří byli o to mocnější, že odpočívali ve své rodné zemi.

Když pak vražedné šílenství opadlo, dokonce i Ramon se lekl toho, co spáchal. Mnich ale kupodivu ne. A tažné muly, které při té příležitosti také sebrali, nesly pytle nadité zlatem a šperky, jen to v nich cinkalo.

Žoldnéři ujížděli z místa, které znesvětili, a rozhněvaní, pomstychtiví duchové jim dýchali za krk.

A krátce poté se přihodila ta věc. Před kopyty jejich koní vyběhlo z příkopu malé děcko a zmizelo v rákosí.

Gwil, oloupený o koně, musel jen bezmocně přihlížet, jak zběsile vyrážejí za ní. Utíkej, utíkej, malá, pro rány Boží, utíkej.

Snažila se běžet v předklonu, jenomže ji prozradily vlasy. Zářily za ní v rákosí jako ocas komety, jediná barva v té nekonečné šedi. A Gwil i na tu dálku viděl, jak na ni mnich upřeně civí – jako jestřáb sledující malou vyděšenou myšku.

Naháněli ji, hráli si s ní. Odřízli jí únikovou cestu nejdřív tady, potom zase tam.

Statečná divoška. Když ji chytili, bránila se jako divoká kočka – nejmíň týden potrvá, než Ramonovi splaskne nos. Její výkřiky mu doznívaly v uších ještě dlouho poté, co je všechny ztratil z očí.

„Pane,“ naléhal prosebně kdoví pokolikáté, „kdybych mohl, zachránil bych ji.“

A moták pilich se mu znovu vysmál – kí-kí-kí. Měl pravdu. Nemá smysl nad tím hloubat, všechny modlitby za ni jsou už stejně zbytečné.

Za tebe taky, chlapče.

Opět se přistihl, že padl na kolena. Rychle zas vstal.

Mlhou začalo prosvítat slabé slunce. Gwil se rozhlížel kolem, aby se zorientoval. Sakra – na severozápadě se něco objevilo. Věže. Jako kdyby vyvstaly přímo z mraku, vzbuzovaly dojem, že se vznášejí nad zemí.

Ely.

Buď chodil celou dobu v kruhu, nebo ho to místo pronásleduje. A spolu s ním i biskupovo zlato, které nese v ranci na zádech.

Gwilherm de Vannes rychle změnil směr a belhal se hlouběji do bažin, aby tolik nevyčníval v krajině.

Proč jen nemohl zachránit to děvče!

*

Za soumraku se přiblížil k okraji bažin. Poznal to podle kapradí, které mu sahalo po kolena, i podle stromů, jež rostly v těch místech tmavší – a mezi nimi se bělaly břízy, což bylo také dobré znamení, že rašelina ustupuje křídovému podloží. Snad narazí na nějakou cestu, přál si v duchu, ale zatím nikde nezahlédl ani pěšinku.

Bohužel ustoupila také mlha. Tmavnoucí nebe bylo úplně jasné a poseté hvězdami, do tváří ho štípal mrazivý vzduch.

Gwil klopýtal dál. Nechtěl na noc zastavovat a rozdělávat oheň, protože by mohl přitáhnout nežádoucí pozornost. Zároveň věděl, že si musí co nejdříve odpočinout – kdyby se zhroutil v téhle zimě, nikdy by už nevstal.

Několik minut nato se ocitl na jakési mýtině. Blížil se k malé vesničce, nebo spíše k tomu, co z ní zbylo. V jejím středu stála studna.

V první chvíli ho napadlo, že tudy táhl Ramon se svou tlupou. Potom si ale všiml, že domy vyhořely někdy dříve, možná už na začátku války mezi Štěpánem a Matyldou. V popelu totiž dávno bujel plevel.

Zůstal stát jen malý kostelík, prostá kamenná stavba s obdélníkovým půdorysem ne delším než třicet stop. Začernalé fleky na zdech vypovídaly o tom, že nájezdníci chtěli podpálit i kostel, ale bytelné saské zdivo odolalo. Došková krytina vzala přirozeně za své, požár sežehl i kmen nedalekého tisu. Strom se svalil na shořelou budovu a nyní poskytoval jakés takés přístřeší.

Sanktuárium. Útočiště.

Ve slábnoucím světle nasbíral Gwil suché kapradí a několik haluzí. Uvnitř kostela nebylo o nic tepleji než venku a všude překážela suť. Musel si potmě vyklidit místo na rozdělání ohně, ale s tím si jako starý voják poradil. Také troud z Ely mu přišel vhod. Jen co ocílka křísla o pazourek, jiskra se rozhořela v plamínek. Přiživil ho kapradím a začal do něj foukat…

Když se oheň rozhořel, rozhlížel se po něčem, z čeho by si vyrobil trojnožku na zavěšení přilby – používal ji totiž i jako kotlík na vaření.

Na východní straně kostela stál kamenný oltářní stůl a na něm ležely zuhelnatělé trámy, jež se během požáru zřítily ze střechy. Usoudil, že by je mohl použít.

Začal si mezi nimi vybírat vhodné ráhno, ale vtom nohou zavadil o něco měkkého. Shýbl se a uviděl zvíře. Nemocné nebo možná raněné, zalezlo si pod oltář, aby tam pošlo.

Gwil ho chytil za nohu a vytáhl ven.

Byla to dívka, nahá a umazaná od hlavy až k patě – studená a ztuhlá jako každá mrtvola. Dlouhé vlasy pod nánosy špíny vypadaly jako nazrzlé. Pro Kristovy rány, vždyť to je ona. Udělali jí to tady!

Pustil ji a odvrátil se. Zaschlá krev mezi nohama mrtvolky působila odporně a sprostě – stejně jako zločin, kterého se na ní dopustili právě v kostele. Musí se toho zbavit. Rychle to někde zakopat, aby tu hanbu sprovodil ze světa.

Vtom zanaříkala.

„Nesmíš žít,“ řekl a ucukl. „Zůstaň mrtvá.“

Vzal ji za ruce a odtáhl ji k ohni. Tam ji přikryl pláštěm.

Potom vyšel ven a hledal jejich stopy. Půjde po nich a vezme si zpátky svoji kuši.

V šeru už nebylo moc vidět, ale na žádné stopy nenarazil – aspoň ne na otisky koní a lidí. Spatřil jen své vlastní šlápoty a slizkou stopu v místech, kudy se dívka plazila do kostela.

Šel podle ní až do kapradí, odkud ta malá přilezla, ale stopa se po chvíli ztratila ve tmě.

Takže v kostele to nespáchali. Ale nebylo to daleko, tak se do chrámu připlazila, když s ní ti lotři skončili. Možná táboří jen pár set yardů odsud. Gwil chvíli poslouchal, ale slyšel jen šelestění ptáků, jak se usazovali na noc.

Táhli dál. Kdyby ne, teď už by jistě slyšel jejich opilecký křik. No co, ráno se vydá po stopě a…

Gwilherme de Vannes. Hlas přicházel z kostela za jeho zády.

Neotočil se. „Prosím?“

Pořád je tam.

„Já vím, Pane.“

Říkal jsi, že bys ji zachránil, kdyby to bylo v tvé moci.

Gwil se zamračil. To bylo tehdy, když ještě byla celá a čistá. Stejně nevěděl, jak by jí pomohl, nejspíš i tak umře a… Ale ne, člověk si musí dávat zatracený pozor, když vzývá Pánaboha! Třeba se tam na nebesích baví tím, že vám splní přání, za něž jste se modlili…

Gwil šel zpátky do kostela, vzal přilbici a zanesl ji ke studni. Naviják byl zamrzlý, ale na dně vědra našel trochu ledu. V tlumoku měl čistý, nebo aspoň jakžtakž čistý hadřík, se kterým leštíval pažbu své kuše.

Vrátil se do kostela a postavil provizorní trojnožku, pak na ni pověsil přilbu a dovnitř dal rozpouštět led. Z tlumoku vytáhl hadřík a v rozpacích svlékl nebožačce plášť, aby ji umyl…

*

Celou noc ho budila svým nářkem. Dloubl jí prstem do tváře, aby se ujistil, že je jí tepleji. Bylo.

Přišlo ráno a ona stále žila. Z Gwilovy přilby voněl vývar z hovězího masa, co ukradl v elyské kuchyni, osolený a vydatně dochucený pálenkou, která rovněž pocházela z Ely.

Šel se ven vymočit a v jedné ze zničených zahrad uviděl zpustlý bylinkový záhon. Rostla tam šalvěj. Svého času někde slyšel, že šalvěj pomáhá na ženské potíže, a tak ji natrhal. Ochutil s ní obsah přilby, který voněl lákavě i bez šalvěje, ale potom nastal problém. Jak do ní ten vývar dostane?

Jak tak nad tím dumal, většinu ho snědl.

Nakonec šel zase ven, kde ležel spadený tis, a nožem vyřezal z jeho větve lžíci. Strčil ji mezi její rty a po kapkách do ní vpravoval zbývající vývar.

Vadily mu její vlasy. Měl je také umýt, ale byly hrozně špinavé a odporně páchly – nechtěl se ani domýšlet čím. Panebože, co ti s ní všecko dělali, ta krev kolem nosu, modřiny všude po těle. Kolik jich bylo?

Přesto se nedokázal přimět k soucitu. Spíš se mu z ní zvedal žaludek – z ní, z nich, ze sebe samého za to, že cestoval s nimi.

Ani její pravou ruku se mu nepovedlo očistit. Něco v ní svírala tak křečovitě, že se bál, aby jí nezlámal prsty…

Ve sluncem prozářeném odpoledni – začínalo se totiž oteplovat – vyrazil po její stopě a přišel na jakousi mýtinu, kde z ní servali všecko oblečení. Pak ji nechali umírat na mrazu. Plášť a boty si samozřejmě vzali, protože je mohli zpeněžit. Zůstaly jenom punčochy a spodní prádlo – halena, kytlice, či jak tomu ženské říkaly. Raději si moc neprohlížel, jak je umazaná a potrhaná, a sbalil ji také.

Z otisků kopyt vyčetl, že zamířili na jih. Pokýval si pro sebe hlavou; za pár dní je najde…

Po návratu do vesnice stál na návsi a dumal nad tím, jak dlouho asi potrvá, než se místní lidé, kteří tu pohromu přežili, odváží zpátky, aby ji znovu postavili. Tedy pokud zůstal vůbec někdo. Kostel by mohli rozebrat na stavební kámen. Kámen byl v bažinách tak vzácný, že zatím viděl pouze jeden – starodávný milník, na nějž se z daleka slétali drozdi a kosi a roztloukali o něj ulovené hlemýždě.

Pořád tam je, Gwile.

„Vždyť už jdu, ne?“

K večeři měl krajíc chleba z Ely – opečený, protože už začínal tvrdnout – a pár kousků vařeného masa z vývaru. Zítra si musí obstarat další proviant. Jestli se ta holka vzchopí, v její vesnici mu jistě něco dají, až ji zavede domů.

Halenu pohodil blízko ní, aby si jí všimla, a naposled ji zkontroloval, než si půjde lehnout. Špičkou boty pošoupl svůj plášť směrem k dívce.

V tu chvíli povolila prsty pravé ruky a v její dlani se objevil předmět, který celou tu dobu svírala.

Gwil ho opatrně vzal a prohlížel si ho ve světle ohně. Byl to útržek kvalitní, černé česané příze, omotaný kolem dřevěné trubičky, do které si písaři schovávají brka, aby se neotupila a nezlomila.

Vlna zjevně pocházela z vnitřní kapsy pláště a silně zaváněla ločidlem – čertovým lejnem. Nepochybně patřila mnichovi a dívka mu ji z pláště vyrvala, když jí ubližoval.

Gwil palcem odloupl z trubičky víčko. Neobjevil brko, ale kousek pergamenu. Rozmotal ho a vidí, že je celý popsaný. Neuměl sice číst, ale latinku by poznal, a tohle žádná latinka nebyla. Písmena neměla ten správný tvar a nad některými z nich byly malé značky.

Svinul pergamen a zastrčil ho zpátky do trubičky, kterou si schoval do rance. Ať už je to cokoliv, mnich si toho velmi cenil. Až zjistí, že to ztratil, bude se moc zlobit, a právě proto si to Gwil ponechá ve svém vlastnictví.

Otočil se zpátky k dívce. V úleku zjistil, že otevřela oči a upřeně na něj hledí.

Předtím si nacvičil, co jí poví. „Teď… jsi… v bezpečí,“ oslovil ji pomalu a hlasitě. Mluvil lámanou angličtinou. „Jsem… Bretonec.“ Nechtěl, aby si myslela, že je podělaný Vlám. Vlámští žoldáci, ať už ve službách Štěpána nebo císařovny, se mezi Angličany moc velké oblibě netěšili.

Pořád na něj hleděla, ale teď už to nebyly oči dítěte. Měla divoký a vyděšený pohled, jako lasička zahnaná v koutě. Gwil si přál, aby je zase zavřela. „Jsi zraněná. Už je to v pořádku. Zítra tě zavedu domů.“

Nic.

Na svých cestách se Gwil obeznámil s většinou jazyků a nyní si říkal, jestli ta malá vůbec umí anglicky. Zkusil to na ni s normanskou francouzštinou: „Odkud jsi? Jak se jmenuješ?“

Opět nic.

Nakonec položil na dosah její ruky přilbu se zbylými kousky masa. Nadrobil do ní ždibec chleba a vše zakápl trochou pálenky, samozřejmě až poté, co si lokl sám. Pak se vrátil na druhou stranu ohně, ke dveřím, kde si udělal pelech pro sebe.

Chvíli pokračoval v práci, kterou započal včera: vyřezával si z jádrového dřeva tisu luk. Nějakou zbraň potřeboval a luk se nabízel jako rychlé a jednoduché řešení; nejhorší ze všeho bude zhotovit opeření šípů.

Cítil na sobě, jak dívka ostražitě sleduje každý jeho pohyb nožem. Nedivil se tomu. Dost ji pořezali, hlavně dolní partie – museli ji ohrožovat dýkou.

Pokusil se o úsměv, aby ji uklidnil. Zamával na ni nožem a pak poklepal ostřím na dřevo. „Vyrábím luk,“ řekl. „Střílet ptáky na jídlo.“

Nic.

Aspoň nemůže říct, že se nesnažil.

Vyřezával dál a potom se uložil ke spánku.

Probudila ho rána do prsou. Zvedl hlavu a zjistil, že dívka se belhá z kostela. Podíval se, co ho udeřilo, a vidí – z kroužkového brnění mu trčí jeho vlastní nůž! Kristepane, ona se mě pokusila zapíchnout.

Mířila ke stromům, zachumlaná v jeho plášti, který jí překážel v chůzi.

„Ty čubko malá, cos mi to udělala?“ Vyrazil za ní. Při dalším klopýtnutí ji chytil a odvlekl zpátky do kostela, kde ji pohodil na lůžko z kapradin, které pro ni předtím s takovou péčí připravil. „Mohla jsi mě zabít.“

Ve skutečnosti nemohla a on to dobře věděl. Probodnutí kroužkového brnění a vařené kůže by vyžadovalo sílu, což ona nevěděla, a proto se o to pokusila, kravka jedna.

Gwil se obrátil k přikrčené postavičce. „Měl jsem tě nechat jít.“ I teď měl nutkání to udělat. „Abych viděl, jak daleko bys v tý tmě došla. Zítra pomažeš domů. A to je mimochodem kde? Co? Co?“

V návalu hněvu ji začal znovu vyslýchat. Nic jiného jej nenapadalo. Kdo je? A odkud? On, dobrý – člověk. Dobrý člověk. Ona, nevděčná holka. Jak se zatraceně jmenuje?

Při každé jeho slabice sebou cukla. Přesto ho svýma pronikavýma očkama nepřestávala sledovat, až to nakonec vzdal. „Jdi si, kam chceš, spánembohem,“ zamával jí. „Někde tam stejně pojdeš, a co mně je po tom.“

Svalil se zpátky na lůžko, sebral ze země nůž a znovu jí s ním zamával. Potom ho okázale zasunul zpět do pochvy a schoval do svého tlumoku, který si dal pod hlavu jako polštář. Ulehl na něj a předstíral, že spí.

Jsi pro ni jenom cizí chlap, Gwile. Není divu, že k tobě nechová důvěru.

„To je mi jedno, Pane. Měla se chovat slušně.“

Ale…

„Já už stejně neposlouchám.“ Strčil si prsty do uší a začal si pobrukovat.

*

Ráno tam pořád byla. Ležela stočená do klubíčka pod jeho pláštěm na lůžku z kapradí a vypadala jako zajíček v pelíšku. Gwil si uvědomoval, že ho pozoruje při holení, k němuž se konečně po několika dnech přiměl. Nůž si namáčel ve své přilbici naplněné vodou. „Obleč se. Dneska tě zavedu domů,“ řekl.

Nic.

Možná si to spodní prádlo nechce vzít, napadlo ho, protože je špinavé a potrhané tak jako její tělo. Dokonce si v duchu blahopřál, že mu přišlo na mysl, jak je tahle situace choulostivá.

Naviják u studny mezitím rozmrzl. Gwil nabral plné vědro vody a přinesl ho k ní. „Voda na praní.“

Očividně to pochopila. Zatímco on si nožem oškraboval zbytek brady a tváře, ona se na lůžku zvedla a pustila se do praní. Uměla to jako každá správná ženská, její zápěstí jen kmitala.

Potom se začal znovu vyptávat. Jak jí říkají? Kde bydlí?

V její tváři se poprvé objevilo něco jiného než strach a nenávist – zmatek. Bezmála panický.

Ona neví, kdo je, řekl Pán. Vzpomínáš na Ernouse, jak schytal tu hroznou ránu do přilby? Několik dní mu trvalo, než si vzpomněl na své jméno.

V tu chvíli lehce zpanikařil i Gwil. „Ona bude muset, Pane. Přece si ji nepověsím na krk. Co víc ode mě chceš?“

Nemohl postavit kostel, jako to dělali ti podělaní boháči, když chtěli odpustit své hříchy. Navíc tahle holka, kterou mu Bůh poslal do cesty, byla živá, ne mrtvá, a ve všem závislá na něm. Ale až přijde za svatým Petrem k bráně nebeské, to už by se mohlo počítat, ne?

Chci moc, Gwile, ano?

S tou odpovědí se potýkal celé dopoledne, když dokončoval luk a vyráběl dříky šípů.

Odpoledne se šel poohlédnout po nějakém peří a našel holuba s ukousnutou hlavou. Asi liška. Z holubích per moc dobrá křidélka nebyla, ale budou muset stačit, než uloví husu.

Gwil doufal, že by holka mohla zmizet, než se vrátí, ale nestalo se. Pořád tam tiše seděla zachumlaná v jeho plášti a držela hlavu v dlaních. Její halena se sušila na trojnožce a vedle ní punčochy. Podvazky však ne. Jen Bůh věděl, kam se poděly.

Gwil hlasitě vzdychl a vytáhl z tlumoku náhradní tětivu. Přeřízl ji a hodil obě půlky k ní. Ukázal na její tlusté vlněné punčochy. „Uvaž si je tímhle.“

Začala se oblékat, a tak se raději vypařil. Když se vrátil, uviděl tam malého strašáka do zelí. S tím nemohl nic dělat, alespoň teď byla slušně zahalená v jeho plášti.

Na pití měli už jen vodu a na jídlo kousek sýra z Ely, který si schovával pro sebe. Dal jí čtvrtku a zbytek snědl. Potom se usadil k večerní práci, výrobě křidélek na šípy.

Před spaním učinil ještě poslední pokus. „Jak se jmenuješ?“

„Nevzpomínám si.“

U všech svatých, ono to promluvilo. „Ty si nevzpomínáš na svý jméno? Nepamatuješ si, co se stalo?“

Zasyčela na něj a vycenila bílé zuby jako lasička.

Gwil se na chvíli zamyslel. Hloubal nad tím, co jí má říct, a rozhodl se ji utěšit. „Koupilas ránu do hlavy. Paměť se zas vrátí. Teď už to bude dobrý, holka.“

V noci ho probudil dotek na těle. Ztratil ostražitost. Dal si nůž do pochvy a zpátky na opasek místo do tlumoku. Její pozorné oči to viděly a nyní se nože zmocnila. Jen s tím rozdílem, že tentokrát se ho nepokusila zabít.

Než se stačil zvednout, uchýlila se s ním na druhou stranu ohniště. Gwil si v šoku uvědomil, že se nůž chystá vztáhnout na sebe. Ženy to tak dělají, usoudil, zabíjejí se, když je někdo zneuctil.

Napřáhl k ní ruku. „To nemůžeš. Vrať mi ten nůž a buď hodná holka.“

Začala ustupovat do zadní části kostela a zvedla nůž ke krku. Ale místo aby se podřízla, začala si pižlat vlasy. A celou tu dobu na něj hleděla, jako kdyby to měl pochopit. Gwil cítil, že ho zaplavuje úleva. Její levá ruka přidržela kadeř špinavých vlasů a pravá ji u ucha odřízla.

„Nejsem holka,“ řekla, když vydechl údivem. Vlasy na pravé straně hlavy byly už pryč, teď si je našmátrala vzadu. „Nejsem holka.“

Pomátla se, tak to je. Pomátla se kvůli nim, není divu.

Není divu, že už nechce být ženou, Gwile, přisvědčil Pán. Ty bys na jejím místě chtěl?

„Takže ona si pamatuje, co se s ní stalo? Nebo nepamatuje?“

Bůh však neodpověděl. Jako všichni muži nerozuměl příliš tomu, co se odehrává v ženské mysli.

Její proměna se však mimořádně zdařila. Nakrátko ostříhaná postavička, která na něj hleděla oblečená v haleně a tlustých punčochách, se proměnila v chlapce. Místo necudnosti, která mu nešla pod nos, nyní obdivoval její odvahu. Její nechutné přežití může nyní brát jako ukázku výdrže raněného vojáka. Když je z ní teď kluk, bude s ní vycházet mnohem líp.

A potom se na trýznivou chvíli přenesl zpátky do doby před dvaceti lety, čemuž se vždy úzkostlivě vyhýbal. Vybavil se mu poslední pohled na jiného chlapce v Bretani; maličký stál ve dveřích a snažil se být statečný. Gwil odcházel do války, mával mu na rozloučenou a sliboval, že do roka se vrátí.

Vrátil se za dva roky – tehdy to tažení trvalo moc dlouho – pod praporem císaře Svaté říše římské. Žádný syn tam na něj nečekal, ani žena, jen hrubě přitesaný osamělý kříž na hřbitově žebráků, s jejich naškrábanými jmény.

Byl jsi pryč moc dlouho, Gwile.

„Přestaň mi to říkat. Já to přece vím, ne? Vždycky jsem to věděl.“

No tak se postarej o tohle dítě.

„Ale ono není moje.“

Teď už je. Ber to jako svoje pokání.

Gwil svěsil hlavu. Obešel ohniště a odebral jí nůž. „Tys tomu dala,“ řekl. „Teď to uděláme pořádně.“

Zbytek dlouhých rezatých vlasů padal na zem. Gwil je postupně zakracoval a potom jí ještě vyholil krk, jako to mívají vojáci. „Jedna věc,“ zdůraznil. „Nejsi moje rodina. Je to jasný?“

Přikývla.

„Tak fajn.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Natočit tělo bokem k terči (nakreslenému křídou na kmeni nejmohutnější z bříz v okolním hájku). Nohy rozkročit na šířku ramen.

Spustit luk a zaklesnout šíp. Ukazováček drží tětivu nad ním a další dva prsty vespod. Nesmí být moc napjatá ani moc volná.

Zvednout luk (plynule, plynule), přitáhnout tětivu až k uchu. Zamířit vedoucím okem (do té doby vůbec nevěděla, že takové má).

Vypustit šíp.

„No jo,“ zabručel Gwil. Vykročil k terči pro šíp, zatímco pod botami mu křupala umrzlá tráva. „Aspoň jsi konečně trefila ten podělanej strom.“

Ve skutečnosti zasáhla vnější okraj terče. Avšak málomluvný Gwil šetřil chválou stejně jako hanou.

Střelila po něm pohledem, jako by se chtěla zeptat, co udělala špatně. Teď už v ní začínal trochu číst, dokonce jí místy rozuměl.

„Nedotáhlas to,“ řekl jí. Divoce zadupala – největší vztek měla sama na sebe.

Zatracená práce. Nechápala, proč by měla mířit i poté, co vypustila šíp. Ale když to říká on, pak to bude pravda. Kdykoli vystřelil, zasáhl přesně střed, a ona bude stejně dobrá jako on, i kdyby u toho měla vypustit duši.

„No tak mi uhni z cesty,“ řekla a sáhla do toulce na zádech pro další šíp.

„Ne, už ne. Pro dnešek to stačí.“ Natáhl se, aby jí zadržel ruku, ale ona ucukla. Nikdy by mu nedovolila, aby na ni sáhl. A on ani nechtěl, alespoň takhle určitě ne. Někdy měl sto chutí vlepit jí facku za drzost, ale stejně by to nikdy neudělal. Na výchovu dětí nikdy nebyl; jeho žena si taky často stěžovala, že je na malého Emouala moc měkký…

Při té vzpomínce zatřepal hlavou, potom ruku spustil a stoupl si před ni.

„Stačí,“ pravil trpělivě. „Musíš mít na paměti, že záda jsou lučištníkův přítel, zacházej s nimi jemně. A teď jdi dovnitř a dohlídni na to dušené.“

Zasyčela na něj a stáhla rty. Potom se zachmuřila a do očí jí vstoupil ten důvěrně známý ostražitý výraz. Když cvičili lukostřelbu, jen tehdy vlastně dokázala zapomenout, že na něco zapomněla, ať to bylo cokoliv. Tehdy se vlny, které slyšela burácet za vlnolamem ve své mysli, trochu utišily a ona už nebyla unášena vírem odporné, nevysvětlitelné hrůzy jako ve svých snech. S lukem v ruce se v ní vzedmula taková nenávist a soustředění, že tomu přívalu, který ji vždy pohltil, dokázala odolat. Když střílela, náhle už se necítila bezmocná.

Nevadilo jí, že neví, kdo je; ani to vědět nechtěla. Stačilo jí, že ji asi před měsícem, mezi zdmi zničeného kostela, přivedl na svět starý Gwil, lukostřelec a kušiník.

Taky s jistotou věděla, že je velmi mladá a současně moc stará. Že je dívka, ale ještě není žena. Že se jí říká Penda, protože ji tím jménem oslovuje Gwil, ale dřív slyšela na jiné jméno. I teď se tam někde míhalo na hladině oceánu za vlnolamem její mysli, jako nějaká věc vyplavená ze ztroskotané lodi. A žádný z nich na ni nemohl dosáhnout.

„Budu ti muset nějak říkat,“ prohlásil jednou Gwil. „Nemůžeš žít celej život bez jména.“ Potom zavřel oči a hluboce se zamyslel. Když je znovu otevřel, usmíval se od ucha k uchu. „Penda,“ promluvil. „Tak ti budu říkat. Penda se jmenoval pohanský vůdce, potomek Wotanův, aspoň se to povídá. Myslím, že se to k tobě hodí.“ Usmála se, ačkoli neměla sebemenší tušení, o čem Gwil mluví, ale najednou i ona měla pocit, že se k ní to jméno hodí. A to bylo všechno, co o sobě věděla, kromě toho, že musí střílet a střílet, aby se hrot jejího šípu jednoho dne zabodl do lidského terče a způsobil tam ránu podobnou té, která zela jako černý tunel mezi jejíma nohama.

Ještě jednu, poslední věc věděla, a sice to, že starému Gwilovi může věřit – nikdy se k ní nepřiblíží tělo na tělo. Jako i teď, kdy stál opodál jen s nataženou rukou, aby si vzal od ní luk.

Podala mu ho a vrátila se do kostela zamíchat dušeným masem. V klenutém vstupu se náhle zastavila a mžourala před sebe, potom se rychle otočila, kdyby snad… Kdyby snad co? Totiž, něco strašného.

Ne, nikdo tam nebyl. Penda vešla dovnitř a kolem sebe ucítila nerovné zdi, jako by to byl ochranný oděv. Udělal z nich bezpečný, proteplený domov, starý Gwil. Vyspravil střechu, z popadaného trámoví vyrobil stoličky, prolezl ruiny starých chalup a našel džber, sice ohořelý, ale použitelný na mytí i v kuchyni. Z rezavých kusů železa zhotovil háky a natáhl mezi nimi neviditelnou strunu, aby v případě nebezpečí rozezněla výstražný zvonek a oni měli čas zmizet chodbou, kterou Gwil vyhrabal pod zadní zdí.

A taky jí spíchnul kožíšek z kůže mladého jelena – ulovil ho, když se zatoulal mezi stromy do blízkosti kostela. Trochu zapáchá, ale jinak je v něm teplíčko. A když bude hodná, naučí ji lovit.

Dnes večer vyrazili na husy. Když jí Gwil řekl, že je načase, aby s ním šla lovit pernatou zvěř, začala na něj prskat. To strašné moře hučelo někde za stromy a ona se nechtěla vystavovat nebezpečí, že ji smete do neznáma. „Ani za nic. Zůstanu tady.“ Tady, kde se cítí v bezpečí.

„No tak si tady trč,“ odpověděl.

Nebylo to až tak zlé. Spíš ji to jakýmsi způsobem uklidňovalo, jako kdyby to už znala. Ale zima byla jaksepatří. Gwil počítal, že se touhle dobou začne oteplovat, ale když vyšli ze závětří lesa, obklopil je ledový vzduch – ledovější než kdy jindy.

Krčili se tam zády k nezměrnému rákosišti, z nějž jí běhal po těle mráz. Čekali na úsvit a na to, až uslyší kejhání, pískání a hvízdání, které doprovázelo jejich hromadný přílet od Severního moře. Znenadání oblohu vyplnilo na sto tisíc tlukoucích křídel. Šípy tentokrát nestřílela v nenávisti, ale spíše v úžasu nad tím kouzelným letem a také s nutkáním sundat něco z toho ohromného množství na zem, pro potřeby neohrabaných, neopeřených lidí.

Kolem nich dopadala mrtvá těla – a z jednoho trčel její šíp. „Tenhle úlovek je můj,“ naparovala se, zatímco je sbírali. Jako kdyby nevěděla, že něco trefit musela, když se nebe doslova zatemnilo ptáky. „Dáme si ji k večeři.“

„Když ji oškubeš,“ podotkl Gwil.

Což také udělala a ani ji nepřekvapilo, s jakou zručností. Zároveň instinktivně věděla, že když dá maso vařit, musí k němu přidat jeden či dva lístky šalvěje a pár paliček bílého česneku. Pamatovala si docela dost.

„Hodil by se k tomu chleba,“ bručela, když nabírala dušené na dřevěné talíře, které vyrobil Gwil.

„Až přijde jaro,“ řekl, „půjdeme do Cambridge.“

Začala kňourat. „Já nechci do Cambridge, Gwile. Chci zůstat tady.“

Gwil věděl, že se bojí vytáhnout paty z téhle opuštěné vsi. Chodila jen na divoké ptáky – občas si museli dát k jídlu i něco jiného než veverky –, a to pouze proto, že se bála zůstat sama se sebou.

Tady však setrvávat nemohli. Jakmile se zlepší počasí, mohli by se vrátit bývalí obyvatelé, aby vesnici buď obnovili, nebo aspoň rozebrali kostel na stavební kámen. Měli vlastně štěstí, že tahle dlouhá zima zabraňovala lidem v pohybu a dopřávala jí samotu na zotavenou – pokud se vůbec mohla z něčeho takového zotavit.

Gwil přemítal nad tím, jak je to podivné. Dívka věděla, jak zpívá který pták, vyznala se dokonce i v bylinkách, ale své vlastní jméno neznala. Neměla žádné osobní vzpomínky, ale při běžných činnostech jako vaření a praní si dobře pamatovala, co ji naučili druzí.

Seděla na druhé straně ohniště jako vždy – vedle něj by si nikdy nesedla – a neohrabaně se cpala jídlem, jako by to pro ni byla povinnost. Její pihovatá tvářička neprozrazovala ani náznak radosti, kterou by normálně člověk při jedení chutného dušeného masa pociťoval.

Nemá radost vůbec z ničeho, přemítal Gwil. Snad jen…

Počkal, dokud nevylíže talíř, a potom řekl: „V Cambridgi si opatříme novou kuši.“ Díval se, jak dívka ožívá – takhle se rozzářila vždycky, když na lukostřelbu přišla řeč.

Jakmile ho poprvé uviděla cvičit s obyčejným lukem, který si vyrobil, nedala mu pokoj, dokud jí také jeden nezhotovil.

Podle toho, jak obratně s ním zacházela, musela být z lovecké rodiny. Na druhé straně jen málo lovců pernaté zvěře mělo takový talent jako ona. Toho si Gwil všiml hned. V šoku hleděl na to, s jakou zuřivostí šípy vypouští, a zpočátku dokonce choval podezření, jestli v té její makovičce nezůstalo víc vzpomínek na protrpěná muka, než je ochotná si připustit. S lukem v ruce stála úplně jinak než normálně, sebevědomě a vzpřímeně. Sotva luk poprvé uchopila, hned mu bylo jasné, že dívka má všechny předpoklady stát se výjimečným lukostřelcem.

Samozřejmě že jí o tom neříkal. Když střílela, její strach uvolňoval místo namyšlenosti, která by mohla vést až k samolibosti – a ta už zkazilo nejednoho lukostřelce, který pod jejím zhoubným vlivem přestal cvičit.

„A já,“ zdůraznil Gwil, „kuši potřebuju.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nemůžeme si dovolit dvě.“

Začal Pendě vysvětlovat, na kolik peněz a práce přijde výroba prvotřídní kuše. Lučiště se dělá z těch nejlepších prutů a ty je třeba laminovat pomocí speciálního lepidla, které pochází z rozcupovaných šlach z volského kopyta, jež se musí několik dní máčet, než změkne. A k natažení tětivy (obvykle konopné) je zapotřebí větší síly, což si žádá použití koženého třmenu. A šípy – vlastně šipky – mají hroty, odborně bodkiny, které proniknou i tím nejtlustším pancířem. „A jde to pomaleji. Dobrej lučištník může střílet až pětkrát rychleji než kušiník.“

„Proč jsi tedy vůbec používal kuši?“

„Delší dostřel,“ odvětil stroze. To byla sice pravda, ale skutečný důvod spočíval v něčem jiném – kuše zabíjela s větší jistotou, vlastně skoro vždycky, ať zasáhla jakoukoli část. Šipce z kuše neodolalo ani to nejsilnější, nejlépe snýtované brnění, i kdyby pod ním měl jakkoli tlustou výztuhu.

„A jak jsi o ni vlastně přišel?“ Zbožňovala historky, které jí vyprávěl o žoldáckém životě, o armádách, kde sloužil, o bitvách a taky o křížové výpravě, které se účastnil v mládí. Co jí neřekl a nikdy ani neřekne, bylo, že o svou kuši přišel v bandě ničemů, kteří ji znásilnili. To by se musel hanbou propadnout.

„Na útěku od Lincolnu,“ odpověděl. Svým způsobem to byla pravda.

„Vyrob mi kuši. Já chci taky jednu.“

„Možná. Až se zlepšíš ve střelbě s krátkým lukem. Být kušiníkem je lehký, střílet z kuše může každej.“

Takhle bych o tom vyprávěl svému synkovi, pomyslel si. Vlastně ne, oponoval si, Emouale byl roztomilý klučina, a to ona rozhodně není.

Opět si s bolestí vzpomněl, jak hošíka viděl naposledy – stál na prahu domu ve Vannes a mával mu na rozloučenou.

Ona není žádná náhrada, Gwile, vložil se do toho Pán. Je pokáním za tvoje hříchy. Nikdy jsem neřekl, že spása bude snadná věc.

Při střelbě z luku se vždycky jaksepatří unavila a druhý den si obvykle přispala. Gwil toho využil a vrátil se na místo, kde ji Ramon a ostatní zneuctili. Písařské pouzdérko, které tehdy svírala v ruce, mu stále nešlo z hlavy. Každou chvíli si ten pergamen prohlížel v naději, že se mu písmo před očima uspořádá do slov, jimž bude rozumět. Jenomže ta prazvláštní písmena se stále nechtěla poddat a pořád vypadala jen jako písmena.

Rozhodl se tedy zjistit, jestli tam mnich a jeho ničemové nenechali něco jiného, co by mu pomohlo je vystopovat.

Sotva vystoupil z lesa, dolehlo na něj nezměrné nebe nad močálem a spolu s ním okolní nekonečná rozloha, zarostlá rákosím. V té přízračné krajině se nepohnulo ani stéblo.

Místo bez potíží znovu našel. Zamrzlé v ledu vypadalo přesně jako před měsícem. Na rozdupaném rákosí stále ulpívaly stopy její krve, jako kdyby Pán zastavil čas, aby si každý mohl prohlédnout důkazy jejich hanebného činu. A poplakat si.

Ale počkat. Musel tu být od té doby ještě někdo. A ten někdo s sebou přinesl březové koště, protože tu zůstalo pohozené. Když sem Gwil zavítal poprvé, určitě tu ještě nebylo.

A ten někdo tady v okolí zametal, neboť rákosí leželo srovnané v úhledných řádečcích a přimáčknuté k zemi. Jako by ten někdo hledal mezi kořeny ztracenou věc.

„Byl blízko,“ zakřičel Gwil na Pána. „Byl blízko a sám, parchant jeden, a Tys mi o tom neřek.“

Ale žádný lovec to nebyl, viď?

Možná by aspoň za tohle měl Bohu poděkovat. Kdyby totiž mnich uměl stopovat, snadno by si všiml otisků, které po sobě dívka zanechala, když se odvlekla do lesa.

Mohl by s sebou přivést ostatní, Gwile. A pošmákli by si na tobě a na ní jako vlci na jehňátkách v ohradě.

Jo, to je svatá pravda.

Víš jistě, že to byl ten mnich?

Gwil přešel k březovému koštěti a zvedl ho. Větvičky byly svázané dohromady motouzky z černé vlny. Vyškubl jeden z nich a přičichl k němu, ucítil však jenom led, který na něm ulpíval. Po chvíli ovšem krusta v jeho rukavicích roztála a z vláken se uvolnil slabounký, ale nezaměnitelný pach čertova lejna.

„Byl to on, Pane. A zoufale chce zpátky to písařský pouzdro.“

Bylo načase, aby toho parchanta vystopoval.

KAPITOLA PÁTÁ

Od minulé noci ve skriptoriu, kdy opisoval svoje záznamy z voskové tabulky na pergamen – elegantním psacím písmem, na které je právem hrdý –, zmítá písařem nerozhodnost.

Copak se opat pomátl? Neměl by už o tom někomu povědět? Vždyť to, co opisuje, je krajně neslušné, uráží tím samotného Pánaboha. Dějiny přece není možné psát z pohledu nějakého žoldáka, zneuctěné dívky a… písař se zachvěje… ženy, jakkoli bohaté, která svým zvrhlým činem odepřela svaté právo vlastnímu manželovi. To je výsměch všem nebeským zákonům.

Písař cítil, že je vtahován do jakéhosi spiknutí, které ohrožuje samu jeho duši. Při líčení svatební noci na kennifordském hradě, kdy manžel stoupá do schodů k ženině komnatě, se musel odplížit od stolu na lavatorium a smočit si rozpálenou hlavu a… a taky jiné partie ve studené vodě ve svém lavoru, aby se jeho tělo samo od sebe nedopustilo ostudného činu.

A přitom, a přitom, navzdory všemu, je fascinován. Připadá si jako pták, jenž letí vstříc své smrti, neodolatelně přitahován vyzývavým dováděním lasice hranostaje.

Možná, až ten příběh skončí, by mohl obejít opatovu pravomoc a zanést manuskript přímo biskupovi. Ale teprve až skončí…

Mezitím se musí něco dozvědět: „Můj pane, co to bylo za listinu v tom písařském pouzdře? A podařilo se tomu žoldákovi najít ty lotry?“

„Když konečně přišla jarní obleva, vydal se Gwilherm de Vannes po jejich stopách, jako pes, který větří vlka. Dívce, kterou pojmenoval Penda, neřekl, k čemu se chystá. Měl strach, neboť nevěděl, co by to s ní udělalo, kdyby stanula tváří v tvář svým násilníkům. A přesto je sledoval. Stopa vedla pořád na západ a nejprve bylo snadné po ní jít, jelikož ďábelský žoldák Ramon za sebou nechával jen zkázu a smrt. Jak ovšem zjistíme, tahle konkrétní stopa posléze vychladla…“

„A Gwilherm ji pak zase našel?“

„To uvidíme, to uvidíme.“ Opat ke svému údivu zjišťoval, že je rozený vypravěč. „Ale prozatím se vraťme k politické situaci. Kde jsme to přestali?“

Písař se zahledí do svých záznamů na tabulce. „Máme krále Štěpána, kterého uvěznila císařovna,“ odpoví. „Takhle ta válka skončila?“

„Můj synu, píše se teprve rok 1141. Válka se povleče ještě dlouho a to horší teprve přijde. Ano, krále odvezli v okovech do Matyldiny pevnosti v Bristolu – byla to nemilosrdná žena, tahle císařovna. A nyní se raduje, protože si myslí, že má Anglii v hrsti. Jakmile ji přijmou ve městě Winchesteru, kde uchovávají korunu a královské insignie, může začít plánovat svou korunovaci ve Westminsteru. Jenže aby mohla do Winchesteru vůbec vstoupit, musí nejdřív získat svolení tamního biskupa Jindřicha, který je Štěpánovým bratrem.“

„A on ji odmítl?“

Mladík si vyslouží úsměv za svou nevinnost. „Kolik se toho ještě musíš učit, synu. Ne, náš dobrý biskup Jindřich se opéká na rožni nerozhodnosti. Kterou stranu těla má nastavit ohni? Jeho bratr ho bolestně zklamal, když církvi svaté – totiž jemu – neposkytl dostatek práv. Proč by měla být císařovna hodnější? Stanoví si vysokou cenu, ale Matylda ji zaplatí, protože musí, chce-li získat korunu. Na oplátku jí Jindřich slíbí svoji věrnost jakožto paní Anglie, jež bude brzy královnou.“

Ze změtí papírů na lůžku vyloví opat kousek pergamenu. „Zde je prohlášení, které učinil on sám a další biskupové, kteří byli na té mimořádné poradě přítomni. Přečti mi ho, mně už přestává sloužit zrak.“

„‚Volíme si paní Anglie a Normandie, dceru krále mírotvůrce, slavného krále, bohatého krále, dobrého krále, jenž nemá v našich časech sobě rovna, a slibujeme jí svou podporu a věrnost.‘“

„A tohle,“ praví opat, „uveřejnili muži, kteří kdysi slíbili věrnost a spojenectví Štěpánovi.“

Písař vrtí hlavou nad lidskou proradností. „Zrada.“

„Ano, zrada, když mezi původní zrádce započítáš biskupy a barony, kteří umírajícímu králi Jindřichovi I. odpřisáhli, že uznají jeho dceru, a neučinili to.“ Opat se rozkašle a chytí se za hrudník. „Můj lék, chlapče. Rychle.“ Jenom si však usrkne a odhodí lékovku na podlahu vystlanou rákosem. „Co to k čertu je?“

„Můj pane, zmínil jsem se o vašich potížích se zrakem bratru ošetřovateli a ten usoudil, že by bylo vhodné přidat vám do obvyklého proskurníku s medem ještě pomleté netopýří oči.“

„Netopýří oči, povídáš. No tak bratru ošetřovateli vyřiď, že jestli to udělá ještě jednou, tak mu, jak jsem slabý, nakopu zadek. Kdepak jsme to přestali?“

„Král je ve vězení, můj pane, a císařovna slaví triumf.“

„To tedy ano. Její armády jsou na postupu a jedna z nich, pod velením jejího žoldnéře Alana z Gentu, pochoduje na hrad Kenniford, strategicky velmi cenný bod na řece Temži, který se, jak víme, nachází v rukou Štěpánova muže Johna z Tewingu. Když se vojsko toho osudného rána přiblíží, narazí na malé chlapce rybařící v říčce zvané Kingcup Brook…“

Opatovy oči se z nějakého důvodu zamlží. Písař přestane na chvíli psát. „Kingcup Brook. V té řece bývali nádherní pstruzi. Za klidného letního dne jsi je mohl navést do sítě pouhým šimráním.“ Opat vzdychne a potřese hlavou nad svým malým odbočením od tématu. „Muži z Gentu chlapce odchytí – aby za ně mohli na rodičích požadovat výkupné – a zavedou je k veliteli. Jeden z chlapců je bohatě ustrojený, ačkoli zablácený od hlavy až k patě. Nechce jim povědět své jméno, ale jeho chudší kamarádi dostanou strach a prozradí, že hoch se jmenuje William a že to není nikdo jiný než syn samotného Johna z Tewingu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Statečná srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.