Zlatý Texas

Patrik Strohbach

Věnováno mé rodině, za její neustálou podporu, a mým přátelům Petrovi, Pavlovi a Barči.

Nečekané setkání

(Paddy)

Byl to normální den jako každý jiný. Vracel jsem se ze svého lovu na bizony bez jediné kůže a chtěl jsem spláchnout svůj žal nad neúspěchem nějakými panáky whisky.

Unaveně jsem přijel k dlouhému bidlu před saloonem, kde jsem zastavil koně a pomalu sesedl. Všechno mě bolelo.

Posunul jsem si černý stetson hlouběji do zátylku, abych lépe viděl. Slunce už pomalu zapadalo a poslední paprsky mne pálily na krku.

Rozrazil jsem lítací dveře a se zívnutím vešel dovnitř. V krčmě už bylo docela dost lidí. Nebylo divu, začínala noc. To všechny podniky ožívaly. Zvláště pak ty v Candellu. Kovbojové propíjí své vydřené peníze, strhne se rvačka, padne pár výstřelů. Takhle to tu chodí normálně každý večer.

Přistoupil jsem k barovému pultu a poručil si panáka kořalky. Plešatý barman nevrle přikývl a sáhl na pult pro skleničku. Postavil ji přede mě a vrchovatě ji naplnil alkoholem.

Chvíli jsem prsty kroužil kolem ní, než jsem ji do sebe kopnul. Poté jsem si vyžádal ještě jednu. Zrovna jsem ji chtěl vypít, když se vedle mě postavil malý mužík s potrhaným kloboukem, rozepnutým koženým kabátem a zarostenou tváři. Vypadal spíše legračně, zvlášťě pak s úsměvem, kterým mne počastoval.

„Co mi chcete?“ zeptal jsem se jedovatě. „Nemám náladu si s někým povídat.“

„Dívám se, jak hltáte tu pakárnu,“ zasmál se stařík. Odhadoval jsem, že mu může být něco přes šedesát.

„Jenom tohle?“ nechápal jsem.

„Mohl byste mi taky jednoho objednat,“ zaprosil zálesák.

„Proč bych to dělal?“ zeptal jsem se s úšklebkem. Ten chlap se asi zbláznil.

„Bohatě Vám to vrátím,“ odvětil traper. Významně při tom mrknul.

Neubránil jsem se smíchu. „Chcete mě obdarovat za jednoho pitomého panáka whisky?“

„Ano.“

Znovu jsem se zachechtal. „Tak to si nechám líbit. Barmane, jednu whisky na mě!“

„Mockrát díky, meššúrs.“

„Umíte nějaký indiánský jazyk?“ napadlo mě. Ani nevím, proč mě to tak zajímalo, ale musel jsem se zeptat. Možná to bylo z toho, že už na mě začal působit vypitý alkohol.

„Tak trochu. Vyrůstal jsem s nimi.“

„No, to je přece fuk,“ máchl jsem rukou. „Co po mě chcete?“

Mužík se usmál a podrbal si neupravené vousy. „Potřebuju parťáka.“

Trhl jsem se sebou. „Parťáka na co?“

„Na dobrodružství, které by vám vyneslo tolik zlata, že byste si mohl odkoupit celé tohle prašivé město.“

„Vy jste se zbláznil, chlape!“ potřásl jsem nevěřícně hlavou. „Co chcete dělat? Vykrást banku?“

Stařík se pobaveně zasmál. „Ale vůbec ne, meššúrs. Něco mnohem lepšího. Španělský poklad. Ztratil se před dvěma stoletími a nyní se znovu našel. Ale pššt!“ Významně si položil ukazováček na rty, aby zdůraznil jak tajná ta zvěst je.

„Běžte si tropit blázny z někoho jiného!“ osopil jsem se na něj, prudce bouchnul prázdnou skleničkou o pult a pokračoval ostrým tónem. „Já se živím lovem bizonů a mavericků. Není to bůhvíjak dobrá práce, ale na jídlo, nocleh a vodu to stačí. A teď mě omluvte. Půjdu spát. Už jsem tu ztratil dost času tlacháním o nesmyslech.“

Pravačkou jsem vytáhl stříbrnou minci z kapsy a podal ji barmanovi. Zálesák na mě vyjeveně zíral, jakobych mu já tvrdil, že vlastním zlatý důl.

Je to šílenec, který žije v nějaké pohádce, pomyslel jsem si trpce.

Prudce jsem se otočil a odkráčel ven z hospody.

Jelikož hotely byly plné, musel jsem přespat ve stáji. Doufal jsem, že mi to místní stájník za nějaký ten dolar dovolí. Jestli ne, odjedu se vyspat do prérie, i když tam se potulují bandité a indiáni. Moc klidný bych tam asi nebyl.

Spatřil jsem dřevěný srub s vývěsním štítem, na kterém stálo: STÁJ FREDA CORCORANA. Zevnitř se do potemnělé ulice linulo světlo petrolejky.

Zaklepal jsem na dřevěný rám, abych stájníka nevyděsil, přesto sebou muž lehce škubl.

„Ach, to jste vy,“ vydechl úlevou. Opřel polámané koště o jeden z boxů a oprášil si ruce. „Co si přejete, pane?“

„Nemám, kde ulehnout,“ vysvětlil jsem mu. „Myslel jsem, že za stříbrňák byste mi dovolil přespat tady.“

Stařík se poškrábal na zádech. „To není problém, pane. Jestli Vám nevadí, že ty herky hýkají celičkou noc, tak tu můžete klidně zůstat.“

„Mockrát díky,“ řekl jsem a hodil mu slíbenou minci. Stájník ji obratně chytil, načež zmizela v jeho kapse. Zachechtal se, zakroutil hlavou a s veselou náladou opustil stáj.

Chystal jsem se zrovna zalehnout na jedné hromádce sena, když jsem zaslechl sotva slyšitelný šramot. Byl skoro nepostřehnutelný, avšak k mým uším dolehl.

Prudce jsem se otočil, levička hrábla do pouzdra, aby tasila revolver. Zrovna jsem jím mířil na neznámého vetřelce, pak jsem jej však poznal.

„Co tu, sakra, děláte?“ osopil jsem se na tu osobu. Byl to opět ten otravný zálesák ze saloonu. „Sledujete mě?“

„Co Vás nemá!“ rozhodil muž rukama v obranném gestu. „Jen jsem se chtěl přesvědčit, že budete mít, kde spát!“

Pokynul jsem hlavní coltu směrem ke dveřím. „Už to víte. A teď zmizte!“ zarazil jsem zbraň zpět do pouzdra a otočil se k traperovi zády. To jsem však neměl dělat, neboť to byl moment, na který onen muž úpěnlivě čekal.

Když jsem s tím vůbec nepočítal, praštil mne něčím tvrdým do hlavy. Ta rána mě ochromila a srazila do kolen. Zmocňovaly se mě mrákoty a nemohl jsem tomu nijak zabránit. Pak jsem upadl do bezvědomí.

Když jsem se probral, ze všeho nejdřív jsem zavrtěl hlavou, abych aspoň trochu ztlumil tu nepříjemnou, tepající bolest. Poté jsem se opatrně posadil a snažil se zaostřit zrak.

Ležel jsem na tvrdé pryčně ze tří stran obklopené stěnou, zepředu na mě koukaly železné mříže. Malou škvírou, sloužící jako okno dovnitř proudil studený vzduch.

Snažil jsem si rozpomenout, co se stalo předešlé noci. Chystal jsem se ulehnout, když mě omráčil ten prďola. Ale co dělám ve vězení? Že by mě udal? Ale za co? Nic jsem neudělal a živil se poctivou prací.

Vtom jsem zaslechl šramot, načež se otevřely dveře naproti mé cely. Objevil se v nich šerif po boku toho malého skrčka.

„Tak tady ho máte,“ pronesl zástupce zákona lhostejně a mávl rukou směrem ke mně.

„Nezlobil moc?“ zachechtal se zálesák pod vousy.

„Jak vidíte, tak ne,“ odvětil šerif opět znuděným tónem. „Spal jsem v kanceláři a ten bandita byl krotký jako beránek.“

„Bandita? To je omyl! Já jsem přece…“

„Mlč“ odsekl traper. Z hodného, nevinného děduly se rázem stal nebezpečný chlápek. To jsem dokázal rozlišit. Byl jsem na Západě už dlouho.

Chytil jsem se mříží a zoufale pozoroval vyvíjející se rozhovor.

„Tak co s ním uděláme?“ zeptal se šerif. Bylo na něm vidět, jak moc chce mít tuhle záležitost rychle z krku. A zálesák to věděl. Hodlal toho patřičně využít. To jsem mu mohl vyčíst z jeho šibalského úsměvu.

„Já bych věděl,“ vyhrkl ze sebe najednou.

„Sem s tím!“

Dejte mi ho. Potřebuju někoho na cesty. Jsem pořád sám a všude se toulá tolik psanců nebo rudochů. Člověku se hodí pomocná ruka.“

„Co když se pokusí uprchnout?“

„Tak ho odprásknu nebo na něj vyhlásíte pátrání. Všechny texaské šerify a nějaké federální marshally. Hned si to rozmyslí.“

„Ať je po vašem,“ sykl zástupce zákona nevrle. „Pojďte sepsat kauci.“

Věděl jsem, že je konec životu, který jsem vedl a svým způsobem měl i rád. Nyní jsem byl podle zákona povinen dělat tomu ničemovi partnera, než dokud nesvolí, abych se mohl vydat opět svou vlastní cestou. Obávám se, že to nebude nijak brzy.

Kolem poledne mě šerif propustil. Prošel jsem úzkou chodbou a ocitl se v nevelké kanceláři zástupce zákona.

„Smím se zeptat, za co jste mě zavřel?“ Procedil jsem mezi zuby při odchodu.

„Napadení, ohrožení, nedovolené zbrojení, bla bla bla,“ zívnul šerif. „Mám pokračovat?“

„Nenamáhejte se,“ zašklebil jsem se. Tenhle muž s hvězdou nebyl nic jiného než povaleč. Místo, aby dělal svou práci pořádně, sedí tu na zadku a popíjí lacinou whisky.

Poté jsem se natáhl pro svůj revolverový opasek i se zbraní, která ležela na dřevěném stole. Šerif si toho ani nevšimnul, místo toho si lokl z malého hliněného hrníčku a hlasitě zatřepal hlavou.

Vyšel jsem na verandu. Jako první jsem protáhl ztuhlé svaly. Slunce už stálo vysoko nad obzorem a nemilosrdně pražilo okolní krajinu. Sešel jsem do prašné ulice a zamyšleně pozoroval liduprázdné město. Vypadalo jako po vymření. Není divu, muži vyspávali kocovinu a ženy pracovaly ve svých domovech.

„Pojď sem, chlapče,“ ozvalo se z pravé strany. Otočil jsem se za tím hlasem. Stařík držel v ruce uzdy dvou koní. „Máš jméno?“

„Jistěže, jmenuju se Paddy Sackett.“

„Výborně, Paddy. Přivedl jsem tvého koně. Musíme vyrazit.“

Nasadil jsem si na hlavu svůj černý stetson a neochotně se šoural za ním. Neměl jsem prostě na výběr.

Ladným pohybem jsem se vyhoupl do sedla. Už jsem to dělal mockrát.

„Nechcete mi i vy sdělit své jméno?“ zeptal jsem se číhavě.

„Ale ovšem. Máte na to právo. Říkají mi Kerb Perrin. Ale každý mne tu zná jako Old Waopa.“

Musel jsem se podepřít o hrušku sedla, abych nesletěl. Ty slova mi vyrazila dech. Dočista.

„To jste vy?“ dostal jsem ze sebe. Tenhle šílený dědek, že je legendární Old Waope?

„Už to tak vypadá,“ přikývl Kerb. „Pojeďme už! Ztrácíme tu drahocenný čas.“

Nechápal jsem, proč zrovna mne ten starý páprda potřebuje. Jde mu skutečně o zlatý poklad nebo je to jen zástěrka pro něco většího?

Slunce stálo vysoko na obloze a nemilosrdně se mi snažilo dostat pod krempu mého upoceného stetsonu. Muselo být kolem jedné hodiny, období největšího vedra.

Nahmatal jsem svou čutoru, visící po boku mého hnědáka a dlouze se napil. Chladná tekutina mi svlažila vyprahlé hrdlo. Old Waope mě tudíž chtěl k něčemu využít. Neodvažoval jsem se jej na to zeptat. Slunce mi navíc sebralo sílu mluvit.

Jen jsem se tak trmácel v sedle. Tuhle cestu jsem nemohl zvládnout.

„Copak?“ zachechtal se Kerb. „Už nemůžeš?“

„Ve vězení by mi bylo lépe,“ zmohl jsem se na odpověď.

Perrin se zasmál. „Jistě, tam je příjemný chládek. A taky šerif!“

Ano, šerif! Ten ničema, který pomohl Old Waopovi zatáhnout mě do jeho sítí, které střádal jako nějaký pavouk. A já se nechal polapit. Nu což, budu muset podstoupit tuhle strastiplnou cestu a doufat, že nebude má poslední…

Dědička

(Dany)

Sam Calhoun si hlasitě odkašlal. Ruce a nohy ho zábly a on nevěděl, jak jim přikázat, aby toho nechaly.

Už čtvrtým dnem ležel v posteli a snažil se zotavit z těžkého zranění, které utrpěl v boji.

Vedle něj seděla jeho vnučka Dany. Vlastně ani příbuzní nebyli, ale Sam se jí ujal, už když byla malá holka a vychovával ji jako svou vlastní. Tvrdil jí, že je její dědeček a dívenka tomu uvěřila.

Nyní s ním trávila poslední chvilky jeho života. Sam umíral. Věděl to on, věděla to i Dany.

„Dany…,“ pronesl Calhoun třesoucím se hlasem.

„Ano, dědečku?“ otázala se dívka, oči zalité slzami. Plakala už třetím dnem a nemohla přestat. A ani nechtěla.

„Až odejdu…zabal si věci a vyprav se do Sonory…,“ zaskuhral umírající.

„Proč, dědečku?“

„Pod mou postelí…je truhla,“ pokračoval Sam roztřeseným hlasem. „Je v ní mapa…mapa pokladu…vem si ji…v Sonoře vyhledej Toma Gallaghera…řekneš mu, že tě posílám já…on už ti řekne co a jak.“

„Já žádný poklad nechci, dědečku,“ namítla Dany důrazně, přesto s trochu vlídnosti.

Sam ji pevně stiskl zápěstí a nadzvedl hlavu. „Neodmlouvej a slib mi, že si pro něj dojedeš.“

Dívenka váhala. Netoužila po nezměrném bohatství, zlatu či penězích. Chtěla jen klidný život. Ovšem se zlatým dolem, který ji Sam odkazoval by se určitě táhla kupa trablů a nebezpečí, při kterých by šlo o život. Tím si byla jistá. Avšak nechtěla dědečka v jeho posledních minutách ještě víc trápit, proto řekla:

„Když si to přeješ.“

Calhoun pustil její ruku a jeho hlava dopadla zpátky na upocený polštář. Hlasitě vydechl.

„Děkuju, děvče,“ špitl. Zdálo se, jakoby z něj spadla veškerá vnitřní tíha, která ho trápila. Němě pohyboval rty a víčka měl pevně zavřená. Jeho tělo sláblo s každou minutou víc a víc.

Dany mu kapesníkem otřela z čela studený pot.

„Chtěl jsem…chtěl jsem…být lepším…dědou…než jsem…byl,“ vydechl Sam. A byla to jeho poslední slova. Jeho hruď se zvedla v posledním nádechu a zůstala ležet. Hlava mu spadla doleva a z úst se vydral poslední výdech.

Sam Calhoun byl mrtvý.

Dany se do očí vehnala nová vlna slaných slz. Její jediný přítel, její jediná rodina odešla spolu s ním. Nevěděla, co teď bude dělat, jak se dokáže uživit. Její jedinou nadějí byl Tom Gallagher.

„Byl jsi mnohem lepším člověkem, než sis myslel, dědečku.“

Svého dědu pohřbila před úsvitem. Pronesla krátkou modlitbu, pak se vrátila domů. Truhlu s mapou otevřela až na další den. Nedokázala ještě umírnit přívaly smutku a slz, ale přeci jen se cítila lépe a dokázala rozumně uvažovat.

Mapa, jak ji její dědeček nazval, byl vlastně jen po krajích spálený pruh látky, na kterém byla opravdu vyznačena trasa k pokladu, jenž byl označen černým křížkem. Rychle ji srolovala a schovala do sedlového pouzdra.

Hodlá vyrazit už dnes. Čím dřív, tím líp. Do Sonory je to dvacet mil, tudíž ji čeká úmorná cesta přes vyprahlou prérii. Nesmí zapomenout na dostatek vody a nějaké to jídlo.

A jak vlastně toho Gallaghera pozná? A co je zač? Nějaký desperát? Rozhodla, že o tom bude přemýšlet, až dorazí do města.

Její kůň, krásný hřebec, jemuž dala jméno Vítr, už stál připravený před domem. Stačilo jen nasednout.

S pocitem prázdnoty se nyní vyhoupla do sedla. Mlasknutím pobídla koně do klusu a vyrazila na cestu.

Po pár set yardech se ohlédla, aby se naposledy podívala na chatu, kde strávila celičký svůj život. Vše, co milovala, teď nechávala za svými zády. Nyní už hleděla pouze před sebe, aby čelila nové výzvě, kterou jí osud přichystal.

Asi po hodině spatřila na malém kopci po své pravici jezdce. Na tom by nebylo nic divného až na to, že osoba jen tak stála a shlížela dolů. Na ni.

Dany si uvědomila, že ji musí sledovat. Sam nejspíš nebyl jediný, kdo věděl o té mapě.

Dívkou projel lehký třes. Postava se ani nesnažila ukrývat, jakoby chtěla, aby si jí Dany všimla.

Do očí se jí vehnaly slzy. Pocítila strach, nutkání otočit koně, přijet k onomu neznámému, vrazit mu do ruky mapu a vrátit se domů, kde by si zkusila normálně vydělat na živobytí. Neustále se po té postavě na kopci ohlížela. A ona tam pořád bez sebemenšího náznaku pohybu stála.

A pak byla pryč! Dany překvapeně zírala na místo, kde ještě před chvíli viděla jezdce. Nervózně protřepala hlavou. Musela mít halucinace. Z dědovy smrti se musela pomátnout.

Nahmatala čutoru s vodou a zhluboka se napila. Chladná tekutina se jí začala rozlévat po krku. Protřepala znovu hlavou a popohnala koně do lehkého klusu.

Se vztyčenou hlavou se rozjela vstříc největšímu dobrodružství svého života…

Zlatá horečka

(Rudý Medvěd)

Rudý Medvěd si rozmýšlel každý svůj krok. Praskot jen sebemenšího stébla trávy by mohl vyplašit jeho oběť. V pravé ruce držel luk, v levé šíp, připraven kdykoliv vystřelit na svou kořist. Ani by nedýchal, kdyby to šlo. Kyslík však potřeboval.

Neslyšně vložil nohu mezi trčící stébla trávy a přisunul k ní druhou. Jeho oběť lehce nadzvedla hlavu a zadívala se do okolí, jestli se neděje něco podezřelého. Rudý Medvěd však byl velmi dobře ukryt.

Oběť zase sklonila hlavu a dál pokračovala v předchozí práci. Indián se sunul dál. Každičký sval, každičký nerv na jeho těle byl napjatý k prasknutí. Musel však vytrvat, jestli chtěl, aby byl jeho lov úspěšný.

O další krok se přiblížil. Nyní byl dost blízko na to, aby svou kořist dokázal trefit přímo do srdce.

Založil šíp do tětivy a natáhl ji. Přiložil luk k obličeji a pečlivě mířil. Nesmí si dovolit žádnou chybu, jinak prohrál.

Přimhouřil jedno oko. Jeho ruka zrovna chtěla vypustit smrtící projektil z tětivy, když se z pravé strany ozval hlasitý svist.

Rudý Medvědě věděl, co ten zvuk znamená. Šíp!

Jeho oběť, statný jelen, se vzepjala, jakmile se ostrý hrot zabořil do jeho měkké kůže.

Rudý Medvěd se zaklením vstal. „U Velkého Manitoua! Zrovna jsem po něm chtěl vystřelit. Mít vteřinu navíc, byl jeho skalp můj!“

Vedle něj se ozval hlasitý smích, načež se z křovin vynořila svalnatá, shora odhalená postava dalšího indiána s širokým úsměvem na tváři. Jeho bílé zuby tvořily kontrast se snědou kůží.

„Ale takhle náleží mě,“ uchechtl se.

„Ať Tě Manitou očaruje, Wasapelo,“ ušklíbl se Rudý Medvěd. V porovnání se svým druhem byl menší a jeho vlasy byly delší. „Příští zvíře je mé!“

„Pokud nebudeš tak pomalý,“ poškádlil jej jeho indiánský přítel. Oba patřili k malému kmeni Utahů, kteří přitáhli z Arizony, odkud je vyhnaly oddíly silné kavalerie. Zachránilo se jich jen poskrovnu a tady v Texasu se snažili začít nový život. Uzavřeli spojenectví se sousedním kmenem Apačů a poklidně si hospodařili na svém kousku půdy. Avšak Rudému Medvědovi chybělo nějaké dobrodružství. V jeho žilách kolovala krev skutečného bojovníka.

Wasapela byl jeho přítelem již od jeho útlého věku. Spolu hráli na honěnou, kradli ptákům vajíčka nebo lovili malé ještěrky, aby si je pak mohli opéct na ohni a sníst.

Teď by ho však Rudý Medvěd nejradši zardousil za to, že mu vyfoukl jeho kořist, jejímž stopováním strávil půl dne. A on se jen tak zjeví a ze zálohy jej v klidu odpraví.

„Jsem mnohem lepší střelec než ty,“ osopil se na svého spolubojovníka.

„Za to chytřejší jsem tady já,“ zasmál se Wasapela, načež se plácl do kolen, aby dal najevo, jak moc se baví na jeho účet.

To už bylo na Rudého Medvěda příliš. Přítel, nepřítel, lehce se přikrčil a nasupeně se na svého druha vrhl.  Tomu se zasekl smích v hrdle a pod náporem indiánova těla se zapotácel a upadl na zem.

Tvrdě narazil na prašnou zem a vyrazil si dech. Než jej zpátky popadl, Rudý Medvěd mu uštědřil jednu ránu do nosu. Wasapela zkřivl tvář v bolestné grimase. Pak však uplatnil svou tělesnou převahu. Jedním pohybem ze sebe Rudého Medvěda odhodil, jakoby nic nevážil. Ten se odvalil stranou, avšak velmi nešikovně a narazil zády na nějaký ostrý předmět. Hlasitě vykřikl, až si Wasapela myslel, že bude co nevidět po něm. Rudý Medvěd se však kousek odplazil a rukou si mnul poraněné záda.

„Příteli!“ zvolal Wasapela a v mžiku byl u něj. Jeho druh skučel a zuby měl pevně zatnuté.

„Ty bastarde,“ zasípal. „Za to tě Velký Manitou potrestá.“

„Moc mě to mrzí,“ omlouval se Wasapela utrápeně. „Ale ty jsi mne tak zaskočil.“

„Radši se podívej, na co jsem se to napíchl,“ zaskuhral indián v odpověď.

Wasapela lehce přikývl. Odhrnul pomačkané trsy trávy a zaujatě hrabal v tvrdé hlíně. Po chvíli nahmatal malý roh nějaké truhličky. Oči se mu zableskly v očekávání bohaté kořisti. Začal rychle hrabat dál. Postupně se krabička objevovala ve své plné kráse. Touha v indiánových očích zesílila.

Rudý Medvěd se připlazil ke svému příteli a zašeptal:

„Co je to?“

„To netuším, odvětil rudoch. „Ale zjistím to.“ Opatrně truhlici vytáhl ze země. „Musela zde být hodně dlouhou dobu.“

Rudý Medvěd se chytil Wasapelova ramene, aby lépe viděl.

„Otevři to!“ pobízel jej raněný. V jeho očích přímo hořela touha po obsahu oné bedničky.

Wasapela odhrnul víko. To, co se však nacházelo uvnitř, pro ně bylo velkým zklamáním. Žádné zlato, ohnivá voda a jim podobné. Pouze potrhaný kus látky.

„Čekal jsem něco lepšího,“ odfrkl Wasapela.

„To ano,“ přisvědčil druhý.

Jedním trhnutím rozvinul látku. Rozložil ji na zem a chvíli zvědavě pozoroval. Uvědomil si, co je na ní vyryto. Mapa! Oči se mu rozšířily chtíčem.

Rudý Medvěd mu stále nahlížel přes rameno. I on spatřil onu mapu.

„Wasapelo,“ vydechl omámením. „Tohle je mnohem lepší než jsme si mysleli.“

Ten rychle přikývl. „Máš pravdu, bratře.“ Sruloval mapku a zastrčil ji do malého váčku, který se mu houpal u kapsy.

Rudý Medvěd byl v mžiku na nohou. „Musíme to ukázat náčelníkovi.“

Wasapela ho švihl rukou přes hruď. Ne tvrdě, jen aby jej zastavil.

„Ani nápad!“ řekl rázně, bez známky odporu v hlase. „Tohle zůstane jen mezi námi.“

„Ale…,“ chtěl Rudý Medvěd namítnout.

„Co myslíš, že by náčelník udělal, až bys mu to řekl?“

„No…,“ zajíkal se indián a nejistě přešlapoval z nohy na nohu.

„Sebral by nám to a spálil. A bylo by po bohatství! Uděláme to jinak. Poslouchej!“ Wasapela chytil svého přítele za rameno, aby zdůraznil jak důvěrný tento rozhovor je. „Zítra má náčelník i se svou tlupou vyjet do boje proti postupující armádě modrokabátníků. My však zůstaneme v táboře, a jakmile vyjedou, zmizíme i my. Sbalíme jen to nejnutnější. Nikdo si nás nevšimne.“

„Budou nás hledat,“ namítl Rudý Medvěd.

„To ano, jenomže nebude to možné dřív, než se vrátí. Ale my už budeme příliš daleko. Nikdy nás nedostanou. Co ty na to, bratře?“

Rudý Medvěd nevěděl, jak se rozhodnout. Věděl, že jestli přistoupí na Wasapelův návrh, ztratí svůj domov. Navždy. Nebude už cesta zpátky.

Kdesi v dáli však bylo nezměrné bohatství, kterým by si vydobyl respekt a úctu u bělochů. Nebo v to aspoň věřil. Znal bledé tváře a jejich chamtivost, ale doufal, že pokud by jim dobře zaplatil, tak by mu nabídly svou ochranu. Ale nebude mu teskno?

„Jdu do toho s tebou,“ slyšel se říkat. Ten hlas zněl jakoby z dálky a jakoby ani nepatřil jemu.

Wasapela se usmál. Jsem rád, že mne v tom nenecháš samotného.“

Zajatec

(Paddy)

Byli jsme na cestě už několik hodin. Jízda prérií není žádná legrace, a tak jsme byli pořádně unavení. Pomalu nám docházeli zásoby vody, ale Old Waope s jistotou tvrdil, že se poblíž nachází malé jezírko, že tu má vše tisíckrát proježděné a že to tu zná líp než Candellské děvky. Tomu přirovnání jsem se musel zasmát, neboť jsem si nedokázal představit, jak starý traper leží v posteli se ženou.

„Musí tu někde být,“ vztekal se zálesák. „Sám jsem z něj před týdnem pil.“

„Asi zmizelo,“ zažertoval jsem, ale v duchu klel nad tím, že tu teď musím trčet s ním místo toho, abych lovil svůj dobytek.

„Nech si ty fóry,“ upozornil mě Kerb trpce. „Mám stejnou žízeň jako ty, meššúrs.“

„Jenže já se tu neztratil,“ podotkl jsem. „Já byl donucen.“

„Ještě chvíli žvaň nesmysly a ustřelím ti palici!“ křikl starý muž nasupeně.

Pobaveně jsem se zasmál. Začínala to být docela sranda, když se Old Waope vztekal.

Ovšem nepříčetné horko mi brzy připomnělo, v jaké ošemetné situaci se nacházíme.

Napřímil jsem se v sedle, přimhouřil oči a zadíval se po okolní krajině, jež se svíjela a vlnila, jako by pod ní byl pohřben nějaký mytický had gigantických rozměrů.

Po své levici jsem spatřil malé zelené tečky. Vypadaly jako vrcholky stromů. Kde je zeleň, tam je taky voda!

„Kerbe!“ zvolal jsem. „Támhle!“ Levičkou jsem ukázal na ono místo. Perrin se otočil, načež vytáhl ze sedlové brašny binokulár. Přiložil jej k očím a chvíli se zájmem pozoroval zelenou skvrnu v dáli. Pak se na jeho tváři objevil radostný úsměv.

„To je ono!“ zvolal s nadšením. „Voda je tam v té oáze! Pohni kostrou, Paddy! Musíme napojit koně.“

Sotva to dořekl, s hlasitým výkřikem popohnal koně a rozjel se vpřed.

„Jistě, koně,“ zamumlal jsem si sám pro sebe. „Ty jsou důležitější než my. Hijááá.“

Rychle jsem jej následoval. Sucho už mi v krku snad muselo rozežírat jícen a já se těšil, až hrdlo svlažím čerstvou vodou.

Vjeli jsme mezi první stromy. Z dálky jsem již slyšel bublající vodu. Nosem jsem nasál vlhký vzduch. Tady bylo krásně! Nebýt starého Perrina, mohl jsem tu přijet jako svobodný muž.

Znovu jsem se zaposlouchal do zvuků zurčící vody. Nejspíš to bude nějaké malé jezírko.

Mé smysly však postřehly ještě další zvuk. Zvuk, který by neměl patřit do této klidné oázy. Byla to lidská řeč. Jakési nesrozumitelné slova a nějaké sténání. Nejspíše raněného.

Podíval jsem se na Old Waopa a z výrazu jeho tváře mohl vyčíst, že on je slyší taky.

„Co to je?“ zeptal jsem se tiše. Nevěděl jsem totiž, jestli se někdo z nich třeba neukrývá poblíž.

„Indiáni,“ sykl Kerb se zlověstnou grimasou na tváři. „Apači! Tohle okolí je jich plné. Máme smůlu, že zrovna teď jsou tady.“

Věděl jsem, co tím chtěl Old Waope naznačit. Apačové patřili k těm nejnebezpečnějším kmenům v Texasu. Loupili, drancovali a vypalovali bělošské ranče a skalpovali ty, co tam našli. Nešetřili ani děti!

„Tak co teď?“ zeptal jsem se pochmurně.

„Musíme to omrknout,“ rozhodl starý traper. „Ale opatrně. Nevíme, kde všude se schovávají a kolik jich je.“

Přikývl jsem. Hlasy sílily a bylo už místy možné rozeznat jednotlivá slova, nikoliv však celé věty a proto mi jejich rozmluva nedávala žádný smysl. Pokračovali jsme tedy opatrně dál.

„Tady necháme koně,“ rozhodl zálesák a ladně se zhoupl ze sedla, držíce se přitom její hrušky.

Napodobil jsem jej a neslyšně dopadl do prašné země. Naše hnědáky jsme uvázaly k jednomu ze stromů.

Kerb vytáhl ze sedlového pouzdra pušku. Já usoudil, že mi postačí colt a vyrazil za mým průvodcem.

Old Waope odjistil zbraň a stáhl páku, čímž posunul náboj do komory. Byl tedy připraven střílet, kdyby se něco pohnulo.

Já zatím ponechal svůj revolver v pouzdře.

Hlasy postupně nabíraly na síle. Zrovna se ozval hrdelní smích několika mužů. Mezi nimi jsem postřehl slabé zasténání. Museli tudíž mít sebou nějakého zajatce a teď se mu vysmívali.

Přišli jsme na vrcholek mírného svahu, kde trčely nějaké malé skalky a kolem dokola bylo neprostupné houští.

Zalehli jsme zde a opatrně pozorovali scénu, která se nám nabídla před očima…

U malého jezírka stálo pět indiánů. Oblečeni byli v nějakých kožených soupravách s třásněmi na ramenou a v pase. Kolem hlav měli uvázané čelenky, na dvou byla připevněna ptačí brka.

Před nimi klečel mladý muž v potrhané košili. Jeho tvář byla pokryta samými odřeninami, z nichž mu prýštila rudá krev. Byl na pokraji svých sil a bylo jasné, že dřív nebo později jej umučí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlatý Texas.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.